cipující ke tlumu appercipovanému. Esthetická forma 
význačnosti je tudíž harmonický pomér, jehož jeden 
člen, tlum appercipovaný, (obraz,) jest nám přímo dán, 
kdežto druhý, tlum apper cipující, (vzor,) daným členem 
se v nás teprvé reprodukuje. Jakožto jediný přímo daný člen 
jest obraz ovšem zástupcem celého poměru; i přenáší se proto na 
něj esthetický soud, jenž vlastně poměru svědčí. A poněvadž mimo 
to obraz také nepovažujeme za nic skutečného, žádáme na něm tím 
spíše, aby se řídil vzorem, ne vzor jím, aby tudíž na svá bedra vzal 
zodpovědnost za každou shodu i neshodu se vzorem. 
Že dařící se appercepce spůsobuje nám libost, k tomu poukázal 
již Aristoteles.*) Je to jediný požitek, jejž mají dětí, prohlížejí-li ně- 
jaké obrázkové dílo neilluminované; a požitek ten věru není nepatrný, 
neboC u mnohých dětí je pravou pochoutkou. Ze pak s druhé strany 
všechno, cokoliv se appercepci v cestu staví, ji zdržuje a stěžuje, se 
stává pramenem nelibosti, je rovněž známo. Esthetický význam ap- 
percepce arci nespočívá v prospěchu, jejž nám každé nové poznání, 
každé obohacení zkušenosti přináší, nýbrž pouze na harmonii, na 
souhlase mezi oběma proti sobě stojícími tlumy představ. 
Z toho, co zde řečeno o esthetické formě význačnosti, plyne 
ovšem podstatný rozdíl mezi ní a praktickou ideou volnosti. Avšak 
i se strany této idey lze dospěti k dalším rozdílům. O vnitřní vol- 
nosti ve smyslu Herbartově možno mluviti jen tenkráte, když známe, 
na př. ze vlastních její slov, mravní náhled osoby, již posuzujeme. 
Pak máme dva přímo dané členy poměru, jako při harmonii barev, 
tonů atd., kdežto víme, že při formě význačnosti je přímo dán toliko 
jeden člen, t. j. obraz, a druhý, vzor, si teprvé musíme přimyslit^ 
ze svého. Neznáme-li však mravní náhled oné osoby, pak nezbývá 
nám nic jiného, než posuzovati její skutečnou vůli dle ostatních ideí 
praktických. Ale tento vlastní svůj soud předpokládáme pak také 
u oné osoby samotné: schvaluj eme-li vůli její dle kterékoliv z ostat- 
ních ideí praktických, pak jsme přesvědčeni, že i ona sama o ní 
právě tak soudí, jako my, že tudíž jedná v plném souhlase se svými 
náhledy mravními, se svým svědomím, že je dle Herbarta mravně 
„volná"; neschvalujeme-li však její skutečnou vůli z jakékoliv příčiny, 
předpokládáme zajisté, že i její vlastní svědomí příznivě o ní souditi 
nemůže, že ji odsouditi musí, shledáváme tudíž neshodu mezi náhle- 
*) Ve 4. kap. Poetiky. 
