132 
dem a vůlí, domníváme se, že vůle její řídí se jinými motivy, než 
hlasem svědomí a upíráme jí proto onu vnitřní volnost. 
Charakteristické pro ideu vnitřní volnosti je tedy, že jeden člen 
poměru (náhled, svědomí) je vždy jakési mravní pravidlo, t. j. vý- 
rok soudu esthetického, a sice v jednotlivém, konkrétním pří- 
padě soudu o členu druhém (o skutečné vůli). Jest na bíle dni, 
že při esthetické formě význačnosti má se věc zcela jinak. Ani ap- 
percipující, ani appercipovaný tlum představ neobsahuje výrok soudu 
esthetického. Vnitřní volnost předpokládá tedy jiné ještě idey pra- 
ktické, dle nichž by mohl býti vyřknut nějaký soud, jenž by se pak 
stal členem poměru ; ostatní idey přispívají tudíž k obsahu jejímu. 
Odsuzujeme-li něčí jednání na základě některé z ostatních čtyr ideí 
praktických, a jsme-li přesvědčeni, že on sám před činem již právě 
tak o záměru svém soudil, jako nyní soudíme my, pak musíme ho 
odsouditi ve jménu idey volnosti: jednalť proti svému svědomí. Jinak 
při význačnosti v oboru umění. Vyobrazení i šeredného, třeba přímo 
odporného předmětu líbí se nám na základě formy význačnosti, tedy 
co pouhý obraz, pokud je věrné, třeba bychom sebe určitěji věděli, 
že umělec měl tentýž esth etický vkus jako my, že tudíž onen před- 
mět musil dle ostatních forem esthetických odsouditi již tenkráte, 
když se odhodlal k jeho zobrazení. 
III. Ani ideu dobrotivosti, ani ideu volnosti nemůžeme tedy 
sestaviti s formou charakterističnosti čili význačnosti. K té patří 
však idea dokonalosti, již esthetika Herbartovců arci důsledně 
staví vedle kvantitativní formy síly čili velikosti, z idey do- 
konalosti abstrahované. 
Silná, energická vůle se nám líbí, slabá, mdlá budí nelibost 
naši. Říci však docela všeobecně, že „velké vedle malého se líbí", 
není ani formálně, ani věcně správně. 
Především by takový výrok předpokládal, že, ačkoliv přímo 
dáni jsou oba členové poměru, přece se naše libost nebo nelibost 
vztahuje jen k jednotlivým členům, ne k poměru samotnému. To 
však přímo odporuje nejhlavnějším zásadám formální esthetiky v duchu 
Herbartově. Jakési „přesmyknutí" *) záliby platící celému poměru na 
jednotlivý člen není možné, pokud jsou dány členy dva; při význač- 
nosti děje se přesmyknutí to proto, že dle podstaty této formy esthe- 
tické přímo dán jest pouze jeden člen poměru. Přesvědčíme se 
*) Viz Durdíkovu „Všeobecnou aesthetiku", na str. 35, 52. 
