ostatně brzo, že při idei dokonalosti vlastně máme jen jediný přímo 
daný člen poměru právě tak, jako při význačnosti. 
Jako velikost sama je velmi relativní, tak i tomu nikdo nebude 
odpírati, že záliba na velikosti je relativní. Muselo by se tudíž 
správně říci: Větší líbí se více, než menší. Avšak stejným 
právem můžeme též říci: harmoničtější líbí se více, než méně har- 
monické, význačnější více, než méně význačné, nebo v oboru ethi- 
ckém: dobrotivější, volnější, spravedlivější líbí se více než méně 
dobrotivý, volný, spravedlivý, atd. Pakli však větší kvantita vyho- 
vuje větší měrou esthetickým požadavkům, menší kvantita zase měrou 
menší, musí kvantita sama o sobě míti již cenu esthetickou, jako ji 
má harmonie, význačnost, dobrotivost atd. Přesvědčme se, je-li 
tomu tak. 
Nelze upříti, že v mnohých případech líbí se nám skutečně to, 
co je mohutné, velké, silné, četné, kdežto zase opak toho se nám 
protiví. Avšak z toho ještě nesmíme souditi, že máme před sebou 
formu čistě kvantitativní, t. j. takový poměr, jehož oba členy jsou 
pouhá kvanta. A skutečně i to, co Herbart v oboru ethiky nazývá 
ideou dokonalosti, i to, co Zimmermann v širším oboru esthetiky 
všeobecné nazývá formou velikosti (síly) není poměr čistě kvantita- 
tivní. Kdyby jím bylo , musili bychom porovnávat! dvě veličiny 
a jejich poměr byl by něčím podobným, jako úměrnost čili propor- 
cionalita. V různých uměních tvoří pouhá kvantita různé poměry 
esthetické: v hudbě trvání zvuku, ve výtvarném umění délka linií, 
rozsáhlost ploch, tíže hmoty atd. Všude jedná se však bud o doko- 
nalou stejnost obou členů, buď o jistou úměrnost při kvantech ne- 
stejných. Služba pak, kterou síla zvuku a světla koná v umění, má 
především povahu psychologickou, ana usnadňuje přehlednutí a po- 
jmutí složitějších děl uměleckých. Dále nenáhlý přechod ze světla 
do stínu a naopak, nebo crescendo a decrescendo, svou pravidelností, 
plynulostí se líbí, a to konečně, co v malířství nazýváme správným 
stínováním nebo ve zpěvu výrazem dynamickým atd., zcela jinam 
spadá, než do oboru čistě kvantitativního, totiž do oboru význačnosti. 
Jako se delší linie sama o sobě (t. j. bez jinakého významu a účele) 
nelíbí více než linie kratší, jako forte samo o sobě není krásnější 
než piano, jako celá nota nemá větší esthetickou hodnotu, než osmina, 
tak byla by i síla vůle sama o sobě estheticky lhostejnou a nanejvýš 
psychologicky by účinkovala co mohutnější magnet na naši pozornost, 
kdyby se při idei dokonalosti nejednalo o nic jiného, než o pouhou 
kvantitu. 
