Jedná se však o něco jiného: o souhlas mezi jednotli- 
vým zjevem a jeho pravzorem, tedy opét mezi appercipovaným 
a appercipujícím tlumem představ, jako při význačnosti. Zjev ten 
líbí se tím více, čím podobnější je svému pravzoru, nebo chceme-li: 
ideálu, t. j. čím vyšší měrou má na sobě jeho podstatné znaky. 
Jsou-li některé znaky takové, že se mohou stupňovati, nemajíce 
vykázané určité meze, pak líbí se zjev, jenž podstatné znaky svého 
pravzoru chová u větší míře, více, než zjev jiný, jenž je má v míře 
menší, jinými slovy: dokonalejší předmět líbí se více, než méně do- 
konalý, jako se podobnější obraz více líbí, než méně podobný. Tím 
přichází do esthetického soudu moment relativní, následkem čehož 
se ovšem poměr sám zdá bjti čistě kvantitativním. Vlastní, prvotní 
esthetický poměr je tedy při dokonalosti mezi zjevem a jeho pra- 
vzorem, jako při význačnosti mezi obrazem a originalem; porovnání 
dokonalejšího s méně dokonalým představuje nám již poměr odvo- 
zený, složitější. 
Vůle (chtění) zajisté patří mezi podstatné znaky povahy lidské;^ 
v oboru mravnosti je přímo rozhodujícím činitelem. Že pak síla 
vůle není přikázána do určitých mezí, jako na př. rozměry jedno- 
tlivých částí těla, je rovněž zřejmé; neboť vůle sama je vlastně 
„energií". Proto má při posuzování mravním vůle naše tím větší 
cenu, čím silnější jest; stáváme se tím dokonalejšími, přibližujíce se 
svému pravzoru, svému ideálu. Snadně lze ostatně pochopiti, proč 
tam, kde neběží o všeobecně lidské poměry, nýbrž kde se nám obje- 
vuje žena co žena, dítě co dítě, žádáme k dokonalosti především 
něžnost, jemnost, měkkost povahy. Jeť žena a dítě slabší, jemnější 
bytosti již tělesnou organisací svou i celým obvyklým postavením 
společenským. Siláctví není podstatným rysem na ideálu ženy, pokud 
nepřestává býti ženou. Arci tam, kde na př. žena má v rukou svých 
otěže vlády nad mocnou říší, tam nestojí co žena, nýbrž vůbec co 
člověk na výši lidské společnosti. Ono známé „Moriamur pro rege 
nostro" i z tohoto důvodu bylo by oprávněné. 
Vidíme tedy, že praktická idea dokonalosti ve smyslu 
Herbartově jest pouze jednotlivým případem všeobecné 
esthetické formy dokonalosti; jedná se totiž o dokonalost 
vzhledem k energii vůle, jakožto k podstatnému znaku povahy lidské, 
jenž se dá do neurčitá stupňovati. 
Že Herbart a jeho škola praví: silná vůle líbí se vedle slabé, 
že tedy se složitý, odvozený poměr klade na místo prvku estheti- 
ckého, toho příčinu hledati dlužno právě v relativnosti síly vůle 
