135 
i jejího posuzování. Porovnáním dvou nestejně dokonalých zjevů 
usnadňuje se náš úsudek o každém z nich; a chceme-li o jednotlivém 
zjevu vyřknouti svůj soud ač druhý zjev ku porovnání nemáme, tam 
porovnáváme alespoň s průměrem dokonalosti, jejž známe ze zkušenosti. 
Také poměr mezi všeobecnou formou dokonalosti a formou 
význačnosti je nyní jasný: tato je pojem nižší, ona pak vyšší. 
Dokonalým může býti jakýkoliv zjev; mluvíme-li však o význačnosti 
vzhledem k uměleckému zobrazování a nápodobení (a ve smyslu 
tom činili jsme to i zde) míníme tím vždy dokonalost obrazu 
jakožto obrazu. Forma dokonalosti žádá co možná nej větší 
shodu jednotlivého konkrétního zjevu s jakousi všeobecnou představou 
jakožto s jeho vzorem ; shoda ta patrně týká se podstatných znaků. 
K těm také především přihlížíme, když posuzujeme zobrazený předmět 
co předmět. Má-li pak také obraz co obraz býti dokonalým, musí 
zajisté v míře co možná největší na sobě míti nej podstatnější znak 
obrazu : věrnost, přirozenost, vůbec to, co nazýváme pravdou umě- 
leckou, musí vyhověti formě význačnosti. Pak nejedná se již pouze 
o podstatné znaky, pak přispívají i vedlejší, nahodilé rysy ne sice 
k dokonalosti předmětu samého, přece však ku věrnosti obrazu čili 
k jeho význačnosti. Umění realistické nezřídka tak velkou váhu 
klade na dokonalost obrazu, t. j. na význačnost, že jí bez rozpaků 
obětuje dokonalost předmětu, libujíc si v podávání takových vedlej- 
ších, nahodilých, malicherných rysů, které podstatným znakům pra- 
vzoru přímo odporují. Umoní idealistické zase vyhýbá se vší nedo- 
konalosti předmětů svých tou měrou, že se snadně těžce prohřešuje 
proti umělecké pravdě čili význačnosti obrazu. 
Aby rozdíl mezi dokonalostí a význačnosti (pro uměnosloví velmi 
důležitý) i v terminologii byl již znázorněn, odporučovalo by se, 
užívati zde raději přímo slova obraznost na místě význačnosti. 
O posledních dvou praktických ideách můžeme zde pojednati 
zcela krátce, arci z velmi různých příčin : poměr me/i praktickou 
ideou práva a esthetickou formou správnosti jest (alespoň pokud zde 
nás zajímá) tak jednoduchý, průhledný, že staČí stručná poznámka o něm, 
jako s vrchu stačila o dobrotivosti, kdežto idea odplaty, která se za- 
kládá na všeobecné formě rozvodu dissonance, jen velmi skromný obor 
v rozsáhlé říši této formy představuje, tak že by ovšem i sebe po- 
všechnější přehled různých spůsobů této formy nabyl rozměrů pro 
přítomnou úvahu příliš širokých. 
IV. Praktickou ideou práva nazývá Herbart onu mravní 
zásadu, z níž vznikají veškerá pravidla ustanovená k zamezení mož- 
