136 
Dého bezděčného sporu mezi lidskými vůlemi v zevnějším světě se 
setkávajícími. Z idey té pochází mravní autorita zákonů. Že tento 
výklad práva má jakýsi negativní ráz, nelze upři ti; není to však ne- 
dostatkem, z něhož by se mohla čerpati podstatná námitka proti této 
idei. Také v oborech jiných, v umění a v životě jsou četná pravidla, 
která nemají žádný jiný účel, než aby zamezila možné, estheticky 
nelibé poměry, spory. Vzpomeňme si na př. na pravidla vedení hlasů 
v hudbě polyfomní nebo na pravidla slušnosti v obcování společenském. 
Všechna podobná pravidla jsou umělá a proto i měnivá; zachovává- 
jíli se však, pokud se vůbec uznávají, v jednotlivém případě, vyho- 
vuje se tím důležitému esthetickému požadavku, jenž se nám jeví 
co forma správnosti. Mnohem patrněji arci, než zachovávání ta- 
kových pravidel, bije do očí jich porušení. 
Zimmermann podkládá této formě arci význam poněkud jiný*): 
ona zdánlivě odstraňuje skutečný nelad tím, že původního obsahu 
disharmonujících představ si nevšímajíc libovolně jim nový, umělý, 
strojený obsah vnucuje, což se děje se strany vnímajícího subjektu. 
„Die Form der Correktheit ist ein Schleier, den wir über das gege- 
bene Disharmonische breiten. Wehe dem, der ihn zerreisst!" Z téže 
úvahy vychází i výklad Dur díků v 
V. Zamezuje-li idea práva bezděčné spory, žádá idea slušnosti 
a odplaty vyrovnání skutečných sporů zúmyslných, opětné zjednání 
porušené rovnováhy odměnou nebo trestem. Obdoba s rozváděním 
dissonancí hudebních vnucuje se nám hned v prvním okamžiku, 
a v podstatě věci jest ovšem oprávněná. Herbart sám poukázal***) 
též ku prostorné symmetrii jakožto k obdobě slušnosti a odplaty 
mravní. Myšlenka ta je velmi trefná, poněvadž Symmetrie skutečně 
sloužívá k rozvádění dissonancí. Nepravidelná, klikatá, všeho půvabu 
prostá čára na př. která sama o sobě zrak náš uráží, stává se po- 
mocí symmetrického protiobrazu tvarem, jehož celek symmetrii svou 
se nám líbí, ačkoliv čára sama neladnosti své nikterak nepozbyla. 
To pozorujeme na obrysech některých listů bylinných, na umělém 
symmetrickém sestavování lét ve dřevě a žilek v mramoru, atd. Ta- 
kovéto tvary byly by asi analogiemi odplaty skutku zlého. S od- 
měnou skutku dobrého (slušností, vděčností atd.) mohli bychom po- 
rovnati zase případ takový, v němž nás čára aČ sama o sobě ladná, 
neuspokojuje jedině z té příčiny, že jí schází symmetrický protiobraz : 
*) Algera. Aesth. Str. 49-54. 
**) Všeob. aesth. Str. 62. nn. 
II. 78. 
