přidáním scházejícího protiobrazu, na př. levé polovice kružnice nebo 
ellipsy k dané polovici pravé zjednává se pak ovšem dokonalá 
rovnováha. niulvn uoíihhk x'í>í!' 
Jest patrno, že obdobou tou není ještě vyčerpán význam vše- 
obecné esthetické formy rozvodu dissonance, již Herbartovci jak 
známo nazývají vyrovnáním a závěrem; neboť forma tato ze 
všech jest nejbohatší, nejrozmanitější. Předpokládáť ona nějaký poměr 
neladný, dissonanci, tedy jakési prohřešení se proti některé z har- 
monických forem esthetických : východisko její může tudíž býti toli- 
keré, kolikero jest harmonických forem esthetických. Nad to může 
býti také spůsob a cíl rozvádění rozmanitý i při téže jedné disso- 
nanci, tak že při formě této již v esthetice všeobecné rozeznávati 
sluší značný počet různých případů, ač neuzná-li se snad za výhodné, 
připustiti více samostatných esthetických forem na neladu se zaklá- 
dajících. Ostatně nesmíme též zapomenouti, že zde stojíme již na 
rozhraní mezi formami jednoduchými, t. j. prvotnými poměry a for- 
mami z více prvotných poměrů složenými, a že při bližším zkoumání 
leckterý esthetický poměr obyčejně za prostě harmonický považovaný 
patří vlastně k formě rozvedení dissonance čili vyrovnání a závěru.*) 
Netřeba dále ještě rozpřádati tuto rozpravu, jejíž jediným účelem 
bylo, aby význam, jejž pro všeobecnou esthetiku mají praktické 
idey Herbartovy, uvedla na pravou jeho míru. S nezbytnou — na- 
mnoze arci negativní — kíitikou dosavadních základů formální es- 
thetiky školy Herbartovy muselo zde onde ovšem spojeno býti i po- 
ukazování ku směru, jímž se věda ta dle mínění mého budoucně 
bráti musí. Avšak pro zevrubnější nástin nějaké nauky o prvcích 
krásna nebylo zde místa. Tolik shledali jsme zajisté, že ona pětice 
praktických ideí Herbartových nestačí k založení všeobecné esthetiky, 
že ani obdoba mezi těmito ideami a odvozenými z nich pěti všeobec- 
nými formami esthetickými není všude bezúhonná. Dvě praktické 
idey, dobrotivost a volnost, objevily se nám co různé toliko případy 
téže všeobecné formy, harmonie; rozdíl mezi nimi spočívá jen v růz- 
ných kvalitách jednoho obou členů poměru (při dobrotivosti před- 
*) Některé poznámky o všeobecném významu dissonance učiněny jsou v §. 13. 
mého spisu: „Die Lehre von den musikalischen Klängen. Ein Beitrag zur 
aesthetischen Begründung der Harmonielehre". Prag 1879. Str. 72 nn. Tamtéž 
na Str. 75. nn. pokusil jsem se o přehled možných spůsobů rozvádění disso- 
nanci hudebních. 
