188 
stavená cizá vůle, při volnosti vlastní náhled mravní), tyto kvality 
však právě činí z poměru toho prvek ethický, tak že nelze od 
nich abstrahovat], nepřipouštějí tudíž žádnou redukci těchto dvou 
praktických ideí na jedinou. Podobně patrně bude se to míti 
i v jiných oborech krásna, z čehož jde ovšem na jevo, že nelze ni- 
kterak stotožňovati skutečné prvky esthetické, které umění, příroda 
a společnost lidská předkládají našemu soudu, s takovými všeobecnými, 
abstraktními formami, typy esthetickými, kterých nabýváme logickým 
roztříděním oněch prvků k vůli povšechnému přehledu všeobecné 
esthetiky. Že tato — alespoií v přísném smyslu Herbartově — není 
nikterak dokonána vyčtěním oněch abstraktních typů esthetických, že 
naopak vlastním úkolem jejím jest, aby nám předvedla skutečné 
prvky krásna všech oborů, a sice ne co pouhé příklady a doklady 
k oněm typům, nýbrž soustavně a dle možnosti úplně — to netřeba 
tuším šíře odůvodňovati. Uvedené svrchu výroky Herbartovy, zejména 
pak onen, v němž se výslovně praví, že „každému uměnosloví od- 
povídá část všeobecné esthetiky, která obsahuje jeho pravzory", jsou 
příliš zřetelné. Ku všeobecné esthetice dlužno tudíž pracovati zároveň 
s různých stran a onen obor, v němž Herbart sám již práci tu se 
zdarem podniknul, praktická filosofie, smí ostatním oborům býti na- 
nejvýš povzbuzujícím příkladem, ne však obmezující šablonou. 
To, co Herbartova škola dosud v oboru esthetiky dokázala, 
nechci ani zneuznávati, ani nedoceňovati, když tvrdím, že se jí ještě 
nepodařilo, zjednati skálopevný nepošinutelný základ pro exaktní vše- 
obecnou esthetiku. A bylo-li s vrchu řečeno, že při nynějším stavu 
naší vědy definitivní stanovení půdorysu všeobecné esthetiky dosud 
osvědčuje se býti předčasným, tož nikterak se tím nevylučuje, že 
k jistým účelům již nyní nejen smí, ale i musí se pomýšleti na po- 
dobný pevný půdorys, třeba jen prozatímný. K odůvodnění toho 
budiž mi dovoleno, zakončiti několika slovy, jichž jsem kdysi užil 
při jiné příležitosti*): „Každý ví, že dokonalá „přirozená" soustava, 
t. j. taková, která podává naprosto věrný obraz příbuzenských vztahů 
celé říše rostlinné, jest botanikům ideálním cílem všeho jich sna- 
žení; než dosavadní soustavy botanické jsou všechny více méně 
umělé, strojené, pročež mezi sebou všude se neshodujíce různou 
měrou se přibližují k onomu ideálu. A jako botanika nemůže se 
obejiti beze soustav umělých, jimiž nedostatek jediné dokonalé sou- 
tr *)' V Úvaze „O českých spisech filosofických" v „Osvětě" 13 . 7*; Str. 869. 
(vzhledem ku „Všeobecné esthetice" Durdíkovéj. iJ.i.ji b»> 
