172 
ale poznav je, musím s politováním vyznat, že jsem byl na mnoze 
velice sklamán ve svém očekávání. Pokrok téhož spisovatele proti 
„Gramatyce j§zyka polskiego wi^kszéj" z r. 1863 není tu valný, co 
do věci samé, neb mnohé základní vady tehdejší, jmenovitě v hlásko- 
sloví, objevují se i zde, a co tu je nového, zvláště v hláskosloví 
a „etymologii" (kmenosloví), není vždy dobré. 
Je to zvláštní směs pravého s nepravým, nového se starým 
a učeného s obyčejným ; místy až přílišné daleko široko rozvedené 
hloubání a bádání vědecké vedle domácích náhledův a běžných před- 
sudkův tradiční praktiky; často se zastaví na poloviční cestě, ne- 
dojda vlastní, pravé příčiny, jinde zas přestřeluje až do sanskritu, ano 
až k základním tvarům arického prajazyka (Grundformen der arischen 
Ursprache!), kde by úplně postačila staroslovanština a litevština. 
A přece je to nejlepší mluvnice polská v každém ohledu a proto 
v nejedné věci poučná, byť i často jen negativně; neníť to pouhá 
kompilace, ale z velké části práce samostatná, mnohé náhledy a vý- 
klady nové (ač ovšem zřídka dobré), jež nutí k přemýšlení a opravení. 
Chci to dílo zde poněkud obšírněji rozebrati a vytknouti jeho 
přednosti a vady, abych tím jednak odůvodnil hořejší svůj výrok 
a zároveň snad přispěl k opravení mylných výkladův v tom jinak 
záslužném spise. 
V předmluvě si spii^ovatel přeje, aby nynější jeho dílo nebylo 
považováno za druhé, byť i rozmnožené a opravené vydání jeho spisu 
z r. 1863; protože prý obsahuje výklad věci na zcela jiných zá- 
kladech a v širších mezích, načež podrobněji vytýká rozdíl mezi 
oběma. Ale ten rozdíl není nikterak podstatný, neb hlavní věci 
z r. 1863 zůstaly a jsou jen místy šíře vyloženy. Ostatně na tom 
málo záleží. Uvedu zde u výtahu několik míst z té charakteristiky 
spisovatelovy na ukázku jeho pěkného slohu, pro nějž se jeho mluvnice 
čte příjemně a zajímavě, jako nějaká historie; tak živě a obrazně 
píše, zvláště některá místa jsou plná narážek a reflexí. 
Ye své mluvnici z r. 1863 „jsem považoval, píše, za svou po- 
vinnost, v tom až potud takřka domácími prostředky pěstovaném 
předmětě, jasným a téměř elementárním spůsobem (pro školy) vy- 
užitkovati výsledky vědeckého bádání v oboru jazykozpytu všeslovan- 
ského. Staral jsem se o to, abych mluvnici polskou z přízemku, na 
němž ji předchůdcové moji zůstavili, s tou cizí pomocí povznesl na 
výši, jinde v té věci už dosaženou. Šel jsem skromně v celé té práci 
za návodem nejčelnějších znalcův toho předmětu (hlavně Miklosiche), 
s celou vírou v jich autoritu a neomylnost; a pouze tam jsem se 
