176 
a obě nosové g (!) a ^ (!), jestli prý povstaly z m, im neb en (!) em (1), 
a tyto hlásky tvrdé : a, o, u y, e (zz g) a nosovky § a ťj, jestli po- 
vstaly z jedné z oněch tvrdých hlásek a slitého s ní n, m." Tedy 
v theorii píše měkké i tvrdé e, ^, q stejně, t. j. měkkých vlastně ani 
nepíše, nýbrž jen tvrdé a teprv rozjímáním, je-li takové e nz stsl. e 
neb 6 aneb s, má se poznat, že je to e měkké nebo tvrdé; a podobná 
nesnáz je, dle té theorie, i při nosovkách ^, q. Jako by bylo „3 = e 
i 6 = e", tedy & s/ a jakoby z měkkých i tvrdých hlásek (e = 'b, 
e zz l) s m, n povstávaly tytéž nosovky ^, q! 
Ale na štěstí i Matecki lépe píše než učí, neb v praxi i v pří- 
kladech píše měkké hlásky správně, s předraženým i (cf. §. 38!), 
tedy te (zz stsl. 6, e, *), ie a iq (obě =: íi), a tvrdé hlásky prostě: 
e (zz stsl. 3), e i a (obě = *) : „m^ecz (iiibYb) , ten (ti), idg (ha*)í 
d^c (a^íth), imi^(HMA), cmc (täth)" atd., čímž ono pro širší obecenstvo 
zajisté nesnadné rozjímání o původu těch hlásek v praxi odpadne. 
Malecki ku podivu tvrdí, že „ve slovích miecz, pies^ Macieh atp. 
už sama prý měkkost těch m\ a é nám ukazuje, že dotýkající se 
jich e (!) tu muselo nastoupiti místo &" ! A což v slovích miedé, piec^ 
macierz atp. je ie také = 6, protože jsou před ním tytéž souhlásky, 
jako tam? Ale ani tam není měkkých m\ p', (f, nobrž, jak vidět, 
jen m, p, c s následující hláskou měkkou ze, jež zubní c (m ts) 
skutečně obměkčuje v c (zz ts), ale retních m, p nijak neměkčí, 
protože je to fysiologicky nemožné. 
Malecki ovšem na fysiologii mnoho nedrží, neb na str. 9 praví, 
že „baíamutnost ponětí v dedukcích fysiologických dochází nejednou* 
takového stupně, jako by v té věci radili ne odborní znalci* (fachowi 
znawcy) ústrojí těla lidského, ale jacís prý mrzáci (kaleki jakies) 
v ohledu akustickém čili pronunciačním." 
Dle §. 9, str. 11 „za stsl. % má polština prý vždy e (!), jež se 
v jistých okolnostech mění (rozšiřuje) prý v a" (!); a přece hned 
vedle toho v příkladech píše, nikoli e, a, nýbrž správně ie, ia, (je, ja): 
„wierzyč a wmra, cierpieč a cierpial, dzielny a dzia^o, ^ešc a jaňl atd. 
„Původní" e (!) naopak v takových případech přechází (rozšiřuje se), 
ne v íř, ale prý v o (!); a v příkladech vedle toho píše správně, ne 
e, o, ale ovšem ie^ io: „wzedli a wiodí, ciesla a cžosac" atd. 
V §. 151 (str. 205) učí, že „příčinou toho, že ve sklonění zrebiq 
a imie v sing, přichází veskrz změkčené c a ^, je prý ta okolnost, 
že prvotní koncovky v celém sing, té deklinace byly samé hlásky 
měkké e (!), i em (1), před nimiž se tedy t vždy měkčilo y d a. n 
v ň. Ačkoli později ony koncovky ustoupily místo jiným, na př. kon- 
