183 
neupřeme (pewnie nie zaprzeczymy).« A tak je to, nejen v polštině, 
ale ve všech nářečích slovanských (tedy i v ruštině, viz str. 12!) a 
ovšem i jinde (cf. na př. němé e v němčině a franštině). Ale pouze 
jediné, a proto nej dokonalejší, písmo slovanské, cyrilské i hlaholské, 
zavedlo i dvě zvláštní písmena pro ty jakés „brz^ki" a „pomruki". 
IV. Jako Maíeckého učení o s a & a jich střídnicích v polštině e 
a ie, tak mylné a matné, neurčité a nedůsledné je i jeho učení 
I o nosovkách polských, tak že to sám nazývá zmatkem (zamieszanie 
str. 19) a konfusí (konfuzya str. 20); ale ten zmatek a tu konfusí 
dělá on sám, neb věc sama je zcela prostá a jasná, když se na ni 
hledí nepředpojatě a bez předsudkův. 
V §. 13. učí, že „polština má nyní prý jen dvě nosovky : e 
a a." Ale ježto polské e etymologicky — q{z=i ^ ): „meka i m^^k, 
deli i d(^í, rabač i rebacz" (str. 18), tož by měla polština vlastně 
jen jednu nosovku! Leč jako jsme už výše viděli, tak i zde jeho 
vlastní praxis odporuje jeho theorii, neb ve vlastních příkladech : 
„síede, s/r^dž a stťjpač", skutečně píše, jak vidět, čtyři polské no- 
sovky: e, a, 26, iq. Cf. §. 32, str. 41. i i :av . 
Dále v témž §. učí, že nosovky (polské) jsou dvojího původu, 
a sice kromě obyčejného, přirozeného, když „jaká koli hláska oby- 
čejná splývá s nosovou souhláskou m, ještě jakés samorodé (ge- 
neratio sequivoca ? !), když „obyčejná hláska, na př. a prý sama 
sebou (sama przez si§) přechází v e neb q čili nazalizuje se, což 
však bývá prý zřídka a jen jako výminkou." (Cf. §. 18. 2.) Ale při- 
dané příklady nepotvrzují té nové theorie, neb „si^d§" (z=: cflj^*,rus. 
caji,y, stč. sadu) a „pol§že" (~ noníiJKeTi rus. Jiáry, stč. lahu) mají 
nosovky přirozené, obyčejné (cf. sad =: cä^'^ ~ sedění, a něm. Sand 
úsada, Satz, l^g a l^g — nA^rt a něm. lang a t. d.) ; praesens těch 
slov se má totiž k infinitivu „siesč" (~ cecth) a „poléc" (= noneiuiH) 
jako kradný: krašč a p., nebo jako lat. íindo : fidi, fingo: fictum a p. ; 
„stopa" (zz cTona) se má k stojícímu na jiném stupni vývoje „st^pač" 
(zzcTÄfliiTH), jako něm. Stuífe: stampfen a p., tedy též s obyčejnou 
nosovkou. Zbývá pouze „mieszac" {— MtuiaiH) a „mi^szač" (cf. matä, 
MÄCTH, M-BCAifk a mensis), „miedza" (zz Meajj^a) a „mi^dzy" (stpl. 
miedzy — iiejK^oy), „mieszkač" s řídkým a nelepým „mi§szkač" (!), 
tedy jen tři z uvedených příkladův, kde se střídá ie s «e, kde tedy 
má polština nosovky druhotní, neb hlásky s novým nosovým „przy- 
brz^kiem", původně zajisté jen osobním a provinciálním. A takové 
řídké a nepatrné „výjimky" přece nemohou sloužiti pravidlem! Ostatně, 
ani zde se nenazalizuje hláska sama sebou, nobrž jako všude, tak 
