184 
i zde ku krátké hlásce přistupuje nosová souhláska, s níž ona hláska 
splývá v nosovku, jako hlásku sesílenou (pewny rodzaj spot^gowania 
saraogíoski, §. 297, str. 341). Nesprávně tedy učí §. 236, str. 273, že 
„přechodník preesentní má přírůstek c , přidaný k hlásce a (sponě), 
nazalizované, na př. id-an-c^ z čehož idqc.^'' 
Faktura, že „ve velkém množství slov, jako ^Wow, zaden^ im, 
tém, zagon, pewien, on, pan, scm^ luoíi, kon a t. d. m a n s předchá- 
zejícími hláskami nesplyniily v nosovky, ačkoliv prý nic po nich ne- 
následuje", Maíecki (str. 18*) vykládá tím, že tam někdy po tom 
m, n stávaly pahlásky ö neb 6, a po jich „odpadku" se to prý také 
nemohlo stát, protože ty tvary byly prý už stuhlé (st^gly). Ale 
polština má některé pozdní nosovky, jimiž se původní, nejvíce cizí, 
tvar foneticky dosti značně mění: Iř^d = Land, w^drowac zu wandern, 
Fr§ciszek =: Franciscus, S^domierz zz Sandomierz a t. p. (str. 20), 
tedy by se snad nebyla ohlížela na „stuhlost" tvaru při oněch slovích, 
kdy by tam nebylo jiných překážek. A takové jsou tam dvě: 1. 
dlouhé (stažené, rozšířené, stupňované a zdloužené) hlásky před ko- 
nečným m, n: tm (=; ím, stč. jiem z je-im), tem (= loiib), imion (cf. 
„imi§ zz im2en"), zagon (cf. zazeny), pan (zz pan, velkopolsky pon, 
pón, čes. pán), sam (zz sam, vlpol. som, čes. sám). A sám (§. 277) 
učí, že „za příčinou dlouhého ä osobní koncovka m ve formě kochám 
se zachovala (ocalaJa) v celé té třídě sloves polských, tak jako srb. 
ropHM, a čes. hořím, chválím" a t. d. A tak je to i při z«am =z 
zuam (zz znajem) proti znaje a smiem zz ámiém (zz smiejem) proti 
šmieje sig (§. 262), o čemž Malecki pochybuje! 2. Pahlásky s a 6 
po konečném m, n, ač ovšem nepsané (leč pajerek), tu posud žijí 
a působí, ano kde třeba i znějí: samem (cf. samt) to slyszaí a p. 
Proč je v tWow hláska rozšířena a v miew (zz imi§) nic ? Protože 
imion = imion^ a imien (zz imi§) zz imien(B). A co je příčinou tvrdého 
neb měkkého n (m není schopno změkčení), než následující 8 neb 6 : 
on ^lont, žáden zz žadeni, pewien zz pewiem> a won = wont, kon zz 
koDL a t. d. Však sám (str. 15**) poznamenal, že „přísně-li se věc 
béře, v jazyku našem (polském) ještě až podnes je slyšet sled jeru" 
(^); sled jeře (b) je ovšem ještě patrnější ve změkčené souhlásce. 
„Jest jakýs „brz§k", jakýs ton apostrofový, jehož nepíšeme, ale jistě 
neupřeme" (pewnie nie zaprzeczymy) ! 
V §. 15, str. 18 čteme, že „v jednom a témž slově ukazuje se 
nám v obojí (!) své podobě i e, jednou totiž předcházející souhlásky 
neměkčí a podruhé ji prý měkčí(!). Měkké totiž vyslovení sou- 
hlásky na př. m v mipo^ „nie m^so", jest prý podmíněno pouze 
