185 
hláskou e (!), po tom m položenou." Ale po m tu přece nestojí f, 
jak vidět, nobrž le, jak sám píše a jak výslovně vytknul: „mi§so, 
nie wieso"! Tak si zde i jinde ustavičně sám odporuje! Na str. 19. 
učí, že máme (v polštině) vlastně dvě, původem různé nosovky, 
jednu měkkou a druhou tvrdou; že ty dvě etymologicky rozdílné 
nosovky musely se prý někdys i zněním (brzmieniem) od sebe lišit 
(jako by se posud nelišily!); konečně že teprv během času co do 
znění svého se prý pomíchaly mezi sebou (pomieszaiy si^ z sob^), 
tak že i měkká nosovka nyní prý zní a (!) neb e (!), i tvrdá 
taktéž, (Skutečně však jen tvrdá nosovka polská zní § neb q a 
měkká zní ie neb iq , jak se i píše !) A v tom přesvědčení prý ho 
utvrzuje co nejsilněji ta okolnost, že v staroslovanském jazyku vidíme 
prý právě takový stav věci! I tam totiž jsou dvě nosovky « (e tak!) 
a (q)\ jen že a je vždy jen měkké a ä vždy jen tvrdé! A týž 
stav věci prý musel být kdysi i v polském jazyku, a pomíchání 
(zamieszanie) nastalo prý teprv později" (str. 29). 
Ale polské nosovky nejsou nikterak pomíchané, nýbrž zcela 
určité a důsledné; ovšem že se vyvinuly jinak, než staroslovanské, 
t. j. dle hláskosloví polského, a ne staroslovanského, a tudíž jsou 
polské nosovky v jiném poměru k staroslovanským, než se obyčejně 
učí, a jak i Malecki za to má, když klade a e (!) a äh:^. 
Kiásti polské e = Ä je vůbec nesprávné, ale v polské knize je 
zhola nesmyslné, protože tam e je skutečně = či proč Maiecki 
(str. 18) vytkl: „mieso, nie meso?'' Co znamená na př. (str. 83) stsl. 
„agne" ( ! mm) vedle polského nagn§ (mn^nsi) a p., (str. 94) stsl. 
„witez" (BHTÄ3h), „detel" (j^ATeíii.) vedle polského ?ü2/iei;?/(f (bt»it*skhth), 
d^ty (äät'eh) a p., (str. 279) stsl. „wěde (b-b^ä), dade (aw) i jade" 
( ! kij^ä) vedle polského jade (e^ä), loiode (bc^ä), rade (pa^*) a p., (str. 
403) stsl. „id^" (hjä) vedle polského id§ (h^ä)? a t. d., a t. d. To 
je ovšem „konfuse a pomíchání nosovek", ale se strany spisovatelovy ! 
Dále (str. 19 a násl.) vykládá původ nynějších nosovek polských 
takto: „Prvopočátečně jsme měli dvě nosovky, poněkud jiného znění, 
než nyní, t. ]. an Si § (!) nebo snad spíše m (!), a ty nám úplně po» 
stačovaly" (?). Ale vždyC § se počalo psát a tisknout teprv od r. 1521 
a po in není nikde žádné stopy v památkách polských. „Hláska an 
byla tvrdá a m, ^ (!) vždy měkká." Skutečně vedle tvrdého an (am) 
bylo měkké ian (yan) : osw?/awcze syan gymyan twe . , . hanáz twa 
wolya . . . bog s tobam a t. d, (Archiv für slav. Philol. 1. L 72). 
„Když pak později jiné hlásky se počaly protahovat (pochylač), na 
př. a y d, ovo, e v é, dělo se prý totéž i s oběma nosovkama. 
