187 
Ale i z jiné příčiny nemohly a neitoliou být v polštině tři 
etymologicky rozdílné nosovky, a sice proto, že, jak Malecki sám na 
začátku §. 15., ovšem neurčitě a nejasně podotkl, nosovky a i^) 
jsou podobnou „redukcí", jako sesláblé hlásky e (x) a ie (b). Ježto 
pak jsou jen dvě takové pahlásky (str, 14), tož jsou, co do jakosti, 
také jen dvě etymologicky rozdílné nosovky možné, neb povaha 
nosovek polských (ovšem i staroslovanských a polabských), t. j. jich 
kvalita (tvrdost neb měkkost) a kvantita (délka neb krátkost), jakož 
i jich výslovnost a pravopis se zakládá jedině na těch pahláskách a 
jich střídnicích. (Viz mou rozpravu o nosovkách polabských, polských 
a staroslovanských v Č. Č. M. 1875. IV.) 
Staroslovanština měla ovšem též dvě nosovky : tvrdé žh a měkké 
Ä, jež obě také jotovala: iä a ra; ale jich poměr k polským nosovkám 
není takový, jako by bylo a^zizq, a — ^ (!) , i* =z: a hiz=:z^, jak 
mnozí, a i Malecki učí, když mimo jiné též (§. 256) píše njqc^ 
im-č qc s přídechem y!" 
Polština totiž rozeznává nejen kvalitu, jako staroslovanština, 
nobrž i kvantitu nosovek, a proto za stsl. tvrdé a, mk dvě tvrdé 
nosovky: krátké ^ a dlouhé (široké) q, a rovněž za stslov. měkké 
Ä má polština dvě měkké nosovky: krátké ie^ a dlouhé (rozšířené) 
iq\ tedy ihzz: ^<Cq a i\z=zie <iiq'. r§k§ ~ f>&KAí, rak zu ^ihwh, pi§č 
1=: HATb, piaty zi: nÄTiH a t. d. Za obě jotované nosovky stslovanské 
má však polština v násloví a po hláskách buď j§ neb jq a po sou- 
hláskách buď neb iq, tedy i VKzizj^ <^jq (iq) i m zi: j§ (í^) 
<^jq (iq) : pij^ ~ nHts, pij^ nniii^T'L, woni§ ™ koniiTm woni^ =^ 
Eoiiiivkijík (Boiieift), j^dro n: lÄj^po, j§drny i^Äpbii'L, wzi^c =: ki»3kith, 
wzi§ty KtsiRTL, najal = iiaiai-L, naj§la iíaiaíiíi a t. d. Tedy polské 
q-=.ih a polské ^ též zz * , ale polské i^ může být zz a neb la i 
líR, a rovněž polské iq může býtzzíí neb ü i kř. 
V. Malecki (§. 11.) rozeznává čtvero e v polštině, a přece ani 
ten § není úplný ani správný, neb polština má vlastně a) trojí ie 
(měkké): l.zz stsl. e, 2.zzstsl. ta S.zzstsl. -é, a h) dvojí e (tvrdé): 
1. zz stsl. 0 a 2. zz cizí e, na něž Malecki zapomněl: id^a, teatr, 
geografia, Genua, zegar, zeíir, cecha, cerkiew, kres, kreta, reszta, 
neutralnosč, -ÉJneis a t. d. (V ruštině cizí e po souhlásce zní měkce, 
měkčíc předcházející souhlásky, zvláště d, t w cH, it, ť; v násloví 
a po hlásce však i tam zní tvrdě a píše se a). 
V §. 12. „k důkladnějšímu poznání všech našich (polských) 
hlásek" dělí je 1, nánosové (,jq, e") a nemající toho přimetu; 2. na 
hlásky „rodzime""čili původní („a, o, e, i, u, y^ 'b, i»") a povstalé 
