188 
teprv z (Ivouhlásek („é, y"); 3. na hlásky prvotní („a, i, u") a od- 
vozené („o, e, y, 'L, L"); 4. na tři řady hlásek mezi sehou příbuz- 
ných (!); 5. na zdloužené (pochylone é, ó, a) a krátké (otwarte e, 
o, §); 6. na hlásky měkké a tvrdé. Už to rozdělení, jak vidět, není 
přesné, neb jednak obsahuje věci tam nenáležité (4, stupňování 
hlásek), a naopak zas přece nerozeznává všech rozdílův hlásek (na 
př. rozdílu mezi hláskami rozšířenými a zúženými, mezi hláskami 
měkkými a jotovými), anebo se ty rozdíly vzájemně krejí a ruší (cf. 
2, hlásky „rodzime" o, e, & a 3, tytéž hlásky co odvozené); 
ale ještě nesprávněji si počíná v podrobnostech. 
„Rodzimými" (vlastními čili původními) jsou dle §. 17. ty 
hlásky, „jež prý Dikdy ničím jiným, než tím, čím jsou nyní, nebyly, 
jež se tedy už jaksi jednotlivými hláskami zrodily, jako prý a, o (!), 
„rodzime" e (!), i, z největší části y (!) a konečně teď už neuží- 
vané 5 a 6" (!). Tu tedy sám odporuje svému výměru, neb o, e, y, s, & 
nejsou hlásky původní, byly někdy něčím jiným, než jsou nyní, ne- 
zrodily se takovými (cf. §. 21.). Proti „rodzimým" tam staví „hlásky 
z dvouhlásek povstalé; jako e (!) a někdy y," „neb ne každé nynější 
polské y mělo prý takový počátek" (str. 26.). Tu přec nemůže být 
řeči o polském y, psaném místo 
Zde bylo na místě vysvětlit i to polské y, jež povstalo nejvíce 
v řeči polského lidu, v době poměrně mladé, jako v češtině, čehož 
však Maíecki neučinil nikde, ač o jiné, podobné, ale méně důležité 
věci, jako o „m, u místo ?/" mluví dvakrát (str. 7. a 39.). Maíecki 
na př. ani slovem se nezmiňuje, jak povstalo y v číslovce obydwaj, 
ob?/dwa, ob?/dwie (§. 197. a 200.). Já myslím, že obydwaj ziz obe;'dwaj ~ 
obajdwaj, tedy jako české nýbrž n: nejbrž — ncy'brž a p. Dvojhláska 
aj (dle §. 9.*) i v polštině se ouží v ej ; tak prý v nejedné krajině 
polské se mluví „koche/, dé/, de;'no, dzisie/, wczore; a t. p." A dvoj- 
hláska e/, zvláště zdloužená (éj) nebo přízvučná, se stahuje v 
jako v češtině; tak (dle str. 231.) není prý „nic powszechniejszego, 
jak slyszeč i czytač: dobry matki, dla wielmožny pani, tam* sukni a t. p." 
(srov. s čes.), místo dobré;, wielmožne}*, tame}'." Maíecki však ty 
tvary pokládá za zbytky t. zv. jmenného sklonění, jako stpol. „póí- 
iory (IV2), pókzwarty (S^a), póltrzec^e (2V2) grzywny a t. d. (Stat. 
Wisl,), z postawy očcowy (ojcowéj), z osoby macierzyny (matczynéj) 
Psal. Flor." Ale pak by bylo snad i po staropolsku tam'e sukme, cf. 
nie chce czynič wole bože (Zabyt. mowy pol. Dzialyú.) a ono pói- 
trzecze grzywny a t. p.; leč ta přídavná jsou veskÄ složená (určitá) 
