189 
a tudíž mají sklonění zájmenné, cf. i „do wielmožn^ pani Kochá- 
no wski!" 
Na str. 241. Maíecki učí, že „náleží mluvit: jade do D^browy, 
Skawin?/, mieszkam w Dabrowze, Skawinze, zmierzam ku Dabrow/e, 
Skawin^e a nikoli: jad§ do Dabrowe}*, Skawine}", nebo prý ještě hůř: 
mieszkam w Dabrow?/, Skawiny, zmierzam ku Dabrow^, Skawin?/." 
Takové výrazy prý nelze se žádným pádem srovnat (pod žáden sklonnik 
deklinacyjny podciagnač)! „Dabrowe}*, Skawine/" není prý ani Gen. 
ani Dat., nýbrž jen „dziwolag (netvor) jakis," jehož mluvnice prý 
zhola nezná. Rovněž prý ani tvar „w Dabrow?/, ku Skawin?/" není 
Dat. ani Lok.! 
Já však myslím a tvrdím, že jsou to vesměs dobré tvary a pády, 
ovšem novější, složené čili zájmenné (cf. nynější sklonění přídavných 
ojców, a, e, matczyn, e a t. d., již v XV. stol. ogroda S§dziwojewe^o,, 
na dziedzin§ Niegolewa a t. d. Przyborowski) a prostonárodní; leč 
takové vědecké dílo, jakým chce a má být mluvnice Maleckého, musí 
i takových věcí si všímat a hledět je vysvětlit, a ne jimi s vysoká 
opovrhovat; ostatně ty tvary dokazují dvojí zjev: 1. že se dvojhláska 
éj (v Gen., Dat. a Lok. sg. f. pron. a adj.) stahuje v ?/ a iéj v i 
(cf. podobné čes. ý a U): Dabrow?/, ku Skawin?/, tant sukni" atd. 
a 2. že naopak y se rozvádí v dvojhlásku e}*, a ^ v iej: „do Dabrowej» 
Skawinej" atd., cf. stpol. Gen. sg. f. subst. : szlachte; (Chwalcz. wyp. 
pol. L. 1854. L 54), síawej (Grz. z Žarn. w. Poplin. wyp. pol.) — 
síawe (Ps. Kr. M. 91, 6), — panie}*, poselkim'e;, wole/, ž^dze;', puszcze/ atd. 
(w Psal. Flor.), lutnie/, niewole/, prače/, drukarnie/ atd. (u Kochan, 
a jin. spis. XVL v.), jakož i Dat, Lok. sg. f. subst. s měkkým zakon- 
čením : Dat. wole/, lutm'e/, bracie^ (J. Kochan.) a Lok. niewolej, susze^, 
wíadzey a j. (J. Kochan. 115.). Maíecki (str. 193. a 463.) ty a podobné 
tvary považuje za „vypůjčené z deklinace zájmenné." Ale v staré pol- 
štině (na př. v Bibl. Zof.) často i dlouhé é — ee psáno ey zz. ej : drzewo 
cedrowe?/, miejsce wysoke?/, ty wody obíite;* (Nom. pL), wodze moabske?/, 
ostatki miescke?/ (Akk. pl.), ano i oblicze?/ (Bibl. Zof.) místo oblicze, 
cf. narzecze, wybrzeže a pod. cf. pol. ézny Si naopak: ser, cztery, 
szeroki. Lok. a Instr. sg. m. n. tem i t^m, Instr. pl. tymi i temi atd. 
Při retních souhláskách (§. 52.) Maíecki vykládá slovo „ohß^y 
z oplwity, opyiwity czy opíywity," při čemž poznamenal, že odvo- 
zovat to slovo od „okwity" je „mrzonk^" (bludem). Ale z opíwity 
by bylo spíše opfity než o6íity! Obfity je místo ohvity, od obwic, 
obič, cf. čes. obalený, obsypaný, ověšený (květem, ovocem) a rus. 
oOtoHHá, oÖHjiBe, čes. obilí, „obíitowac w co," oöMOBaTB iímí atd., 
