190 
nač i Linde ukazuje. Ježto pak i oTcwity je místo obwity atd., tož 
je ohfity skutečně blíže k okwity nežli k vymyšlenému opiwity ! Ohfity 
má / m. w, jako s/orny = sw;orny, co/ač si§ r= soí^^ac si§, u/ac =: 
upz^ac prý „od prvku pz//^' ale upwac (oyniBaiH, rus. ynoBáTL) je 
denominativ od up (cf. slvn.) ; stpoL pv\ra, pwac snad spíše „od prvku 
2?w — upV" od pwa je pewny, jistý, spolehlivý, najijéjKHHH atd. 
Při plynných souhláskách (§. 53.) Maíecki poznamenal, že sou- 
hláska l v cizích jazycích se prý málo liší od polského l (měkkého). 
I ze Slovanův prý pouze Poláci, Rusové a Lužičané (ovšem i Slováci 
a východní Moravané- Valaši) mají l (tvrdé). „V staroslov. prý tvrdé 
1 se už vyslovovalo více méně jako německé l (jež se málo liší od 
polského l, viz výš), a jen měkké znělo tak, jako nynější polské Z." 
Ale dodává, že toho nelze dokázat matematicky. Podle toho by byl 
malý rozdíl, anebo nebylo by téměř žádného rozdílu mezi tvrdým 
a měkkým l v staroslovanštině. Ale znělo-li stslov. m jako nynější 
polské Z, pak nutně muselo i m znít jako slovácké, valašské a staro- 
české ^, sice by tam bylo jen jedno ani tvrdé ani měkké, jako 
novočeské a p. (Nemyslím, že by se stslov. m mělo k m tak, jako 
nynější srbské ä k ^). Ovšem se tam tvrdost neb měkkost té sou- 
hlásky neoznačovala jinak, než v nynější ruštině, totiž následující 
hláskou širokou neb úzkou, a bezpochyby se i v stslov. oboje l vyslo- 
vovalo tak, jako v ruštině. Měkké r čili rz, jež se prý „velmi pozdě 
vytvořilo, v polštině okolo XII. stol., a v češtině teprv po r. 1250 (?!)," 
mají prý jen tato dvě nářečí slovanská — ovšem i hlužická srbština. 
Maíecki (§. 54.) s velikým zápalem mluví „o syllabném r, ^, Z," 
kteréžto „tři souhlásky prý prvotně měly význam hlásek v slabikách, 
jako krk, wrczeč, pí-ny, Iw (lew) atd." Nevím, proč tu vyloučil rz, 
jež sem týmž právem patří, jako ostatní, srov. grz-miec, grz-biet, 
krz-(s)tu atd. ! Dle Maleckého „v prvotní mluvě slovanské a ve všech 
její nářečích, v počáteční době, bylo prý nesčíslné množství (bezlik 
caíy) slov s takovými slabikami (!), jež se však později, jakožto ne- 
příjemně znějící, roz volnily (porozwi^zywane) vsutím prý jakýchkoli 
(polubownych !) hlásek pomocných, brzo před, brzo za těmi „sou- 
hláskami syllabnými," tak že se začalo mluvit kark, pelny, lew atd. 
Výbor vsuvné hlásky i její místo před r, l nebo po nich, záležel prý 
úplně na místnosti a na případě (!), proto prý nejen v polštině, 
ale v každém nářečí slovanském tolik nepravidelností (!) proti zá- 
sadám hláskosloví. Tak na př. tr§ má i tarl i trzec; vedle naparstek 
máme pieršcien^ a oboje prý pochází od „zastaralého prše (!); Polák 
prý mluví umarl^ Rusín umerl a Cech umřely a všecko to prý místo 
