191 
dávnějšího dvouslabičného umrl^ jímž jedině se prý všecky ty rozdíly 
vysvětlují" ! 
Maíecki si tu počíná, jako by nevěděl, že tari, napař stek^ umarl a p. 
mají hlásku rozšířenou (a) 3. trzec, umřel a p. hlásku stažením dlouhou 
(p* = epe), a mluví o nepravidelnostech, libovolnosti a náhodě v hlásko- 
sloví, kde panuje přec zákon a důslednost při vší rozmanitosti v roz- 
ličných nářečích. 
Myslím, že postačí, když pouze takto konstatuji zcela převrá- 
cené učení Maíeckého „o syllabném Z," aniž bych se pouštěl do 
hlubšího a obšírnějšího dokazování, že naopak t, zv. polohlásky ^, r 
všude povstaly z původních slabik plných (cf. skrt. zend. řec. lat. got.), 
s hláskou původně před v nebo po něm (jak ji posud zachovala 
ruština a na mnoze i polština), jež později klesla neb seslábla v z, h, 
v stslov. psaný pravidelně po ^, r a v nynějších nářečích slov., zvláště 
latinky užívajících, už ovšem nepsaný. 
Proti těm, „co prý úporně stojí na tom, že v stslovanštině r, l 
v takových slabikách byly obyčejnými souhláskami a ony jery (s, &) 
že \lastně byly skutečnou podporou těch slabik, namítá, že by v takovém 
případě nářečí stslov. bylo v celém světě prý jediným jazykem, kde 
by v slabikách s r, l panovala úplná jednotvárnost, nejen co do hlásky, 
ale i co do jejího postavení, vždy po r, l. Takového jazyka prý není 
v celém plemeni indoevropském !" To je ovšem možná, jako je pravda 
i to, že bychom také některé jiné hláskoslovné zvláštnosti staroslov. 
marně hledali jinde v celém světě. Staroslovanština ovšem pravidelně 
a důsledně píše d, b po r, Z, neb Slované z pravidla mají raději dvě 
souhlásky na začátku slabiky než na konci, v čemž si zas jiní libují : 
cf. Bpaí^a; barba, Bart, mh^ko: Milch, mulgere, j^penáTL: dormire atd. 
Jednotvárnosti hlásky tu také není ani v staroslovanštině, neb jsou 
tu dvě hlásky sesláblé, široká fsj a úzká (b)^ jež se i stupňují v a 
a ovšem staroslovanština tu nezná ruskopolského rozšiřování hlásek, 
a proto má hláskosloví prostší, jednodušší, starší. 
Maíecki tvrdí, že v staroslovanštině slabiky „s někdejším 7% l 
syllabným" byly prý též „rozwi^zane w takisam sposób jak u nas" (?), 
což jednoduše není pravda, ovšem s ruštinou se tu staroslovanština 
více shoduje, než s polštinou. 
I v polštině prý „niew^tpliwie kiedyš bylo" syllabné r, l, jen že 
prý už před počátkem polské písmennosti bylo uvolněno (rozwi^zane) 
vsutými hláskami! Nej starší uvedené příklady polské mají (v násloví) 
er, ir, el, il za pozdější r (r^), ris (rL), l (It), l (1l): ^rglzko, nyní 
