193 
(trojslabičně) proti bama ^ baňa (dvouslabiČně)! Ovšem §. 20. učí, 
že „vyslovení té dvouhlásky ia leží prý uprostřed mezi ja a ija; jest 
to prý ija vyslovené jako jedna slabika!" Jak je to možné, nepo- 
chopuji. Srbské uje = í je dvouslabiČné. Ovšem i polské ija je dvou- 
slabičné, ale krátce se vyslovuje v délce jedné slabiky, a proto také 
při té koncovce je přízvuk na třetí od konce, nikdy na druhé (nat): 
autonómia, línia atd. Odtud také onen spor, jak se vlastně má psáti : 
manija či manja či maniaf Dle Maleckého je v tom slově ia „jedno- 
slabičnou dvouhláskou" (jako v hania?)\ Skutečně však zní dvou- 
slabiČně, jako v lat. mama, a po souhláskách, schopných změkčení, 
vyjma í a tu polština též píše ya: kwest?/a, deklinac?/a atd., Gen. 
pl. kwestyy, deklinací/^/ atd., ale bania, Gen. pl. ban atd. o ffu 
Malecki (§. 35.) rozeznává i „samoistné" (samostatné, Silbe- 
bildend) a i diftongové (dvouhláskové, nicht Silbebildend) a (str. 25.) 
„ani dost málo nepochybuje, že i hlaholské S i cyrilské i značily prý 
* diftongové, t. j. takové i, jež s nějakou jinou hláskou zároveň 
tvořilo dvouhlásku (teprv několik věkův později prý povstalo z něhoj) 
což prý dokazuje, že v prvních časích písemnictví staroslovanského 
(v IX. v. a násl.) netoliko ii a lo, ale i všeliké od i se počínající 
dvouhlásky byly ještě skutečnými dvouhláskami! „Diftongové 
i (§. 35.) svým časem měkčilo prý každou předcházející souhlásku, 
na př. obracač, slodz§, pas^a a t. p., původně prý s diftongovým i: 
obratiac, síodi§, pasia (I), potom obraciač, stodzi^, (! vyslov prý, jako 
by bylo obracyači slodzye!" proč? Inu ta theorie to potřebuje! Ale 
cf. bracia, s§dzia a p.), paszia (! ale cf. psia a p.); konečně po vysutí 
toho i (der Möhr hat seine Schuldigkeit gethan — und noch weit 
mehr! — der Mohr kann gehen!): obracač atd." Že ta celá theorie 
o tom diftongovém i je pouhá, nesmyslná fikce, dokazuje zřejmě ten 
nucený a kroucený a ovšem chybný a nesprávný výklad. Jak dle 
toho vysvětlí dusza, straža, tarcza a p.? Z duchia, stragia, tarkia 
dostane dusia (cf. mniši), stradzya (cf. ubodzy), tarcya (cf. wielcy) 
a po vysutí toho dift. i: dusa, stradza, tarca, což není nic. 
Malecki tu a všude mate hlásky měkké (praejerirte) s joto vánými 
(praejotirte). Rozdílný pak účinek měkkých a jotovaných hlásek na 
předcházející souhlásky vykládá (§. 36) takto: „Dift. i se tvořilo 
(wytwarzalo si§) vždy a jedině ze samostatného (samoistnego) e, a to 
dvojím spůsobem a za podmínek následujících : 
1. Zmocněním (spot§gowanie) i v ta tvořily se ovšem také dvou- 
hlásky, na př. gnmzdo a gnieždzič si§. Ale v těch případech ia prý 
nejčastěji přecházelo potom v éa, ea, konečně v e (na př. stslov. 
Í3 
