194 
gnézdo), pročež taliové dift. i Časem prý nejčastěji ztrácelo svou 
zvláštní diftongovou vlastnost a stavělo se v jednu řadu s obyčej- 
nými hláskami měkkými." (jaké to kroucení, obcházení a vytáčení!) 
2. „Když po i bezprostředné následovala jiná hláska, na př. 
^ -f- a, i + o atd., tvořily se prý dvouhlásky jiné a mnohem trvalejší. 
Tak na př. sadzam, dříve prý sadi-am (!), i -\- a mohlo a musilo prý 
dát dvouhlásku proto že to i (v sadi) nenáleželo ku kmenu (séd 
či sad) a tehdáž (kdy?) tu nebylo ani dlouhým ani přízvučným." 
Jinak je to prý, když to i náleží ku kmenu: „pi-j-§, pi-w-o, 
nebo poi-§ (!), teď poj§, na-poi-as (!), později na-poi-x (!!), ted 
napój" atp., anebo když to i je buď dlouhé nebo přízvučné: „íodzia 
a s^dzia", staženo z lodzija, s§dzija a to z lodija, s§dija (srov. 
stsl.)." Ale rus. cyjiiLá, 6páTLa, čes. sudí, kvítí, srb. jia^a, 6paha a p. 
dokazují, že to i zde nebylo ani dlouhým ani přízvučným, když 
klesá v 6 a v srbštině zcela zaniká. 
Malecki tedy síodz^ (=z slod-j§) a lodzia (zz lodzi-a = lod-i-ja), 
obracac (= obrat-ja-č) a bracia {=. braci-a = brat-i-ja), bania 
(= ban-ja) a linia {— lini-a z= lin-i-ja) atp. staví vlastně na týž 
stupeň rozvoje (téj saméj procedury!) s jediným rozdílem prý kvantity 
a přízvuku toho svého diftongového i! Když s§dzia odvozuje od kmene 
sadzi (! str. 48), proč neodvozuje rovněž tak i sadzam (str. 48) 
od kmene sadzi?! To krajní z je mu jednou překážkou (bronném) 
dvouhlásky, tak že povstává dvouslabičná koncovka i-ja (!), a po- 
druhé prý nepřekáží utvoření dvouhlásky la (!)^ vlastně ja. 
Ale Maíecki prohlašuje (str. 49) „z gruntu mylným" obecné 
učení o jotě (joto váných hláskách a jotacismu), dokládaje, že Jota 
prý nikdy žádné souhlásky neměkčí, vždyť prý s nej větší lehkostí 
mluvíme zdjqc, zješc, zjawic a nikomu ani na mysl nepřijde, aby to 
vyslovil ždž^č, ždž^č, žesc, žešč neb žawié." 
Z těch jeho příkladův vysvitá, že Malecki nezná nebo nečiní 
rozdílu mezi ^ a y a jich rozdílnými účinky : i totiž měkčí a ; roz- 
lišuje předcházející z a d; proto jsou tři z jeho pěti vymyšlených 
tvarův se změkčenou souhláskou {dé, £) holý nesmysl, beze vší ana- 
logie. Ale i ostatní dva jeho příklady s rozlišenou souhláskou (Já, z) 
jsou naprosto nemožné, a sice pro tu samou příčinu, pro kterou i ve 
slovích zivKidj skqdinqd a p. neměkčí předcházející souhlásky z sl d 
Y £ & dá (viz výše pod 3). Dle toho by se tedy mohlo rovněž tak 
tvrdit, že také i nikdy žádné souhlásky neměkčí, neb zinqd, skq- 
dinqd a p. se vyslovuje tvrdě, a nikomu nenapadne, aby to četl 
