žin^d, «k^džiní|d a p. ! Tou překážkou tu i tam je totiž nepsauý 
ovšem, ale tím neméně dosud živý 5, tak že se tu i, tam j nedotýká 
bezprostředně předcházejících souhlásek a tudíž jich nemohou změkčit, 
respec. rozlišit (proto se zde po 3 také píše j jako po jiné hlásce, 
a nikoli i jako po souhlásce : zjeác a ne ziešč atd.) : zjesč — zxješc 
zu s^jesč, rus. cííctl, čes. snísti (se vsutým n), zj awic z^jmié 
= izxjawic, rus. hsmbhtb, a zdjqc (se vsutým d místo zjř^c = s'tj^c, 
cf. sejm, kde e — 5) z= zdtj^č, cf. iterativ zdejmowac, kde e ~ 'l, 
jako podj^c =: podxj^č, iter. podejmowac atd. (cf. str. 159). 
V §. 37 se tvrdí, že dvě i vedle sebe dle časomíry a přízvuku 
buď splývala v jedno ^ dlouhé, nebo zůstávala i dvě i samostatná. 
Dle následujících hned příkladův : „6^y, gnij (!), wij'' atp. je však 
ještě třetí případ, kde totiž druhé i klesá v j, „jako v kochaj 
z kochai." „V cizích slovích linii, batalii, utopii jsou prý dvě samo- 
statná Psané ovšem, ale místo Hniji atd., jinak by druhé i 
kleslo v j, jako v gnij neb v Gen. pl. deklinacyj atp. „Slova bani, soli, 
looli atp. mají prý někdejší dvě i (!) stažená v jedno" (cf. stslov. 
KoiíH atp.)! Nynější moi, powoi atp. vyvinulo se prý (po zarzuceniu 
dwugíosek) z moi-i, powoi-i (!) atp.; t. j. dift. i (při o) sloučilo se 
s druhým i v jedno ! Proto (!) prý o výslovnosti a pravopise mo-ji atp. 
ani myslet prý nelze ! pravopis ten prý spočívá na Nom. sg. moj ! 
a moi prý se nevysloví moji. „V takových jazycích, jako v litevském, 
jenž dosud zachovává dvouhlásky ai^ ei (neznějí-li jako polské aj, 
ej ? !) atd. psáti moji, koleji atp. prý by mělo zdravý smysl, aby se 
vědělo, že tu le a i, mo a i tvoří dvě zvláštní slabiky"; což platí 
ovšem i v polštině, neb nezvyklý polskému pravopisu čte moi, moich 
atp. skutečně jednoslabičně. Leč „pravopis moji atp., t. j. jotování hlásky 
i po hlásce, je prý přehnaná akuratnost a pedanterie s historizmem 
jazyka neshodná" ! Ale vždyť se v XV. a XVI. v. psávalo i jotované, 
nejen: gi neb gy (eum), jak Malecki píše (str. 217), nobrž i: 
„oswyancze syan gymyan twe" (Arch. f. slav. Phil. I. 1 str. 72) a j. 
a tak bezpochyby i jinde, zvláště po hlásce; ale Maíeckému je to 
bohemismem (z czeska, str. 217), „powiatowszczyzn^", „mrzonkami 
gramatycznymi " (str. 82) a „pust^ tylko gadanin^ (str. 461), jako 
by onen staropolský Akk. sg. gi neb gy měl prý dokazovat existenci 
joty v té formě." Před polským i prý není joty slyšet! Ale jaký pak 
je rozdíl ve vyslovení mezi moim a mojém (str. 219), mezi jei a jejéj 
(str. 217) a tudíž i mezi moi a mojéj atd. ? Bezpochyby žádný, 
neb -ém se vysloví „niemal jak -ym" (str. 141) a proto se i píše jedno 
místo druhého: v Lok. sg. m. moim (!) místo mojém a v Instr. sg. 
13* 
