198 
(sponu), tedy (dle §. l3) ňósovku neobyčejnou, mimořádnou, výji- 
mečnou (!), když se prý čistá hláska sama sehou nazalizuje ! Tak §. 236 
skutečně vykládá, že „přecbodník přít. má přírůstek c, přidaný 
k hlásce a (vstávce čili sponě), znazalizované, na př. id — an — c, 
z čehož idqc^^ ! Mimochodem řečeno, dle §. 222 tvar idqc atp. je 
prý vlastně Akk. sg. neut. (!) a má se prý tak k tvaru idqcy atp., 
jako wysoko k wysoki (!), a příslovečný tvar id^cy ap. (str. 133) je 
zas prý Lok. sg.! 
Mezi příklady stupňování ie (=: stsl. e) v o (tvrdé) a toho, 
v a (tvrdé) uvádí (str. 33) chybně též: „gniešč-zgniatač, lecieč-latač, 
žeg^ - požoga - žagiew" ; tedy veskrz měkké m, io (po měkkých sou- 
hláskách, viz §. 34), což ovšem nepatří sem, nýbrž k rozšiřování 
(nat^ženie) hlásek a prozrazuje, že Maíecki nerozeznává dobře stupňo- 
vání (pokraczanie) od rozšiřování hlásek. 
I Maíecki, jenž se jinde vším právem statečně opírá a brání 
proti theoriím ze sanskritu braným pro náš jazyk, v §. 26 se drží 
starého a obecného, ale tím neméně mylného učení o stupňování i 
předrážkou (gunou!) v „q/, a/", jakož i (§. 25) u v r,ow, aw^\ Že však 
je to učení obecné, a nejen Maleckého, nebudu se o tom zde více 
šířit a ponechám si to k jiné příležitosti. 
VIII. Mylně a matně Malecki (§. 75 a násl.) vykládá též rozšiřovaní 
(nat§ženie) hlásek „vlivem prý celé následující slabiky", dokládaje, 
že „dle nynějšího stavu polštiny nelze prý ten zjev určiti jinak, než 
takto : Vlastní (rodzime) e (pol. ovšem ie z=z stsl. e) a e (pol. ie =z ^) 
rozšiřuje se v o (! ovšem v io) a a (! ovšem v m), když po něm 
následuje plynná, zubní neb sykavá souhláska tvrdd^ tedy r, n, % 
d, s, 2?." Ale určitěji, správněji a vědečtěji zní ten zákon takto: 
Hlásky úzké ie {— stsl. e i ď), ie (— -É) a i§ (jk) před následující 
hláskou širokou (i skleslou v ö, ovšem nepsaný, po souhlásce tvrdé) 
se rozšiřují, nepřekáží-li tomu následující souhláska hrdelní neb retní 
a sice takto: a) ie (ď , e) -[- 5*) =: io : wies (KbCb) <; wioska, ziemia 
(aeiiiiKi) <; ziomek atd. ; b) ie ia : wieniec (B'^uhifh) <; wianek 
atd. ; c) ie (a) -f- s =: iq : pi^c (hätl) <; pi^ty atd. 
Chybně Malecki dále vykládá, jakoby se e (ie z=: stsl. e) dvojím 
spůsobem rozšiřovalo, obyčejně v io a při tvoření iterativu prý v a 
(! t. j. ia) ! Polské ie (= stsl. e) se rozšiřuje vždy jen v io (cf. rus. ě), 
a iterativy, „gm'atac, splatač, latač, zmiatac, s^adač atd." nemají „e (!) 
.(i *) Ten 3 znamená širokou hlásku vůbec, i a, v polštině ovšem nepsaný, ale 
í-.; tím neméně i tam v tvrdých souhláskách bytné obsažený a působící. 
