200 
nich šíření a oužení (natgženie a w^tlenie) spadá s dloužením (po- 
chylenie) a krácením těch hlásek. Ostatně idqcy (= h^;i;uíthii) se 
má k id§cy (h/^íííuith), jako sqdzié (cä^hth) k s^dzia (cä^hki), nebo 
jako hryjomy (str. 268) ke kryjemy, znajomy k znajemy a p., t. j. tu 
neplatí zákon oužení hlásek vlivem následující hlásky úzké, a tedy 
tu musí být a je příčina jiná, vnitřní, nezávislá na hmotné stránce 
slova, nýbrž spočívající pouze ve smyslu a významu slova, k rozeznání 
týchž neb stejných tvarův s rozličným významem. 
Malecki opravdu i jinde (str. 70) vykládá, že prý „ne každé y 
po c, dz^ cz^ sz, i je etymologicky i; nejednou je prý skutečným 
(rzeczywistém) yf Tak na př. v Nom. pl. ci Mopcy, kupcy je y 
místo z, ale v Akk. pl. te cMopcy, kupcy je prý y skutečnou kon- 
covkou toho pádu! Na str. 184 učí, že jména na ec v Akk. pl. mají e, 
jen jména osob tu prý mají y (chlopcy atd.), jako prý Mopy a p. ! 
Ale Akk. pl. „te Mopcy^^ a p. místo stpol. te cMopce a npol. tych 
cMopców a p. je sprostá chyba, jako čes. „ty chlapci, hoši, vojáci ap. ; 
když se chybně užívá Nom. místo Akk. V ruštině je to ovšem pra- 
vidlem u neživotných i A. pl. =: N. pl: Menň, hojeh, umijim atd. 
Rovněž ve slově szyc (lat. suere) je prý „niezawodnie prawdziwe 
proto prý též szeiv (sztw!), szewc atd., kdežto áyc (— žič) dává 
„goj-ič (!), wy-gaj-ač^^ (!) Ale szyc (stsl. a všesl. iuh-tn) dává také 
szydlo, szycie, szyja, szata a p, jako éyc (všesl. mn-m) dává žy-la, 
žycie, niežyt, ajHSMb, žaba (? cf. gobio?) a p. A szeiv (szbw) je ovšem 
tvořeno příponou -wx, jako zléw, siwy, piwo, žyw. (cf. Mikl. 
Gr. II. 3. 4). 
Jako v ruštině pod přízvukem, tak i v polštině někdy i ko- 
nečné ie (— stsl. e) se rozšiřuje v lo, a sice v příslovcích, pro rozdíl 
od N. A. sg. n. přídavných (dle analogie s lacno a íacne a p.) : tam'a 
(lacino) a tan^é (laciné), tak i poprzednio, bezpošrednio, odpowiedmo, 
zasadniczo, pojedynczo, niewolniczo, gor^co, milcz^co, twierdz^co, 
wyczerpuj^co, pierwszolinijny, dalszolinijny , trzecio-osobowe, teraz- 
niejszo-czasowy atd. a z části (v Haliči) i jajo, lico (gor^co) ; o čemž 
Malecki se nezmiňuje ani slovem. 
Velmi se mýlí Malecki, v §. 77. vykládaje, že „rozšiřování (ná- 
t§ženie) hlásek „e (!) v o (!) i a" (!) vlastně není ničím jiným, nežli 
prý stupňováním (pokraczanie), že celý rozdíl mezi oběma proměnama 
hlásek se týká prý jen věcí vedlejších a záleží prý v tom, že stupňo- 
vání je starší a proto i všeobecné ve všech nářečích slovanských, 
kdežto mladší rozšiřování je prý výhradním vlastnictvím jen polštiny, 
kde se zjevilo prý „niewatpliwie" teprv krátce před počátkem spi- 
