mi 
sovnictví toho jazyka." Ale nejen ruština, nýbrž i českoslovenština, 
lužická srbština a polabština znají rozšiřování hlásek, ne-li v té míře, 
tož aspoň dle týchž zásad, jako polština, t. j. vlivem následující 
hlásky široké (při čem v rus. působí i přízvuk), a nikoli „vlivem 
souhlásek sousedních", jak myslí Maíecki (str. 133 a jinde). Rozši- 
řování hlásek není totiž nic jiného, než spodobování (assimilacej 
hlásek (úzkých před širokými a naopak rozšířených před úzkými), 
a děje se tedy z příčin fysiologických, vlivem následující hlásky (ne 
souhlásky) při tvoření slov a při ílexi, kdežto stupňování se děje 
pouze při tvoření kmenúv z příčin psychologických, nezávislých na 
hmotné stránce slova, než jen na významu kmenu. 
Celé to obšírné, ale zmatené rozumování (v §. 77) dokazuje, 
že Maíecki nezná podstaty stupňování a rozšiřování hlásek, ani jich 
vlastní příčiny, ačkoli rozšiřování považuje za nej zajímavější ze všech 
fonetických zjevův v polštině (str. 135). Jak obšírně, a přece ne- 
jasně se tu vykládá, proč se hlásky rozšiřují jen před sedmi souhlás- 
kami (!), proč také před všemi měkkými souhláskami (!) a proč ne 
také před některými tvrdými souhláskami (!), jako hrdelními a ret- 
ními! čehož příčiny prý posud nedovedl postihnouti. „Co se týče 
hrdelních, tu by se prý mohlo domýšlet, že k, ch, i tu, jako prý 
i jinde, jistým nedorozuměním přešly do řady měkkých (!) ; ale proč 
i všecky retní?" Já myslím, že příčina tu musí být a je ovšem jedna 
a táž (ale jiná, než myslí Maíecki), u hrdelních i u retních, a sice 
bezpochyby tato: Hrdelní i retní souhlásky nejsou schopny změk- 
čení (viz výš) a tudíž ani ztvrdnutí; oboje jsou jako lhostejné, ne- 
tečné, indifferentní, a proto jako jakés diafragma nebo špatní vodiči 
překážejí vlivu širokých hlásek na předcházející hlásky úzké! 
I vývodův, k nimž Maíecki (§. 77*) z tak nejasně pochopeného 
a nesprávně provedeného rozšiřování hlásek polských dospěl, nelze 
ovšem přijmout „z bezwarunkow^ pewnošci^" (!): 1. Rozšiřováni hlásek 
v polštině prý nastalo po provedeném měkčení souhlásek (str. 136), 
^jinak bychom prý neměli dnes ciato, dzialo, siano^ ziolo a rzadki 
— s c, dé, s, rz před hláskou tvrdou'^ (7), nýbrž (dle str. 134) : talo, 
dalo, sano, zolo, radki (! !) : proč ne spíše tiaio, dialo, siano, ziolo, 
riadki? Ale rozšiřování hlásek není závislé na měkčení předcháze- 
jících souhlásek; cf pieršcieň a naparstek a p. výše, 
2. Plynné l byly prý ještě polohláskami (syllabnými), když rozši- 
řování kvetlo; „neb kdyby se už tehdáž bylo mluvilo, jako ted wiercié^ 
fierwéj atd. a ne wrcié^ prwéj: tož bychom prý „niezawodnie" mluvili 
ted wiorcič^ piorwéj (!) nebo též wiarcié^ 'piarwéj"- (! !). Ty příklady opět 
