202 
hmatavé dokazují, že Malecki opravdu neví, v čem rozšiřování hlásek zá- 
leží a co je jeho příčinou: neb a) v těch dvou slovích není naprosto 
žádné rozšíření možné, protože tu není příčiny (široké hlásky v ná- 
sledující slabice) : wiercič má v druhé slabice * a pierwéj\ „w žyvvotach 
Skargi zawsze 'pierwiéj^) (Linde), má v druhé slabice ie\ (cf. čes. 
prveji, rus. nepB^e atd.) b) Kdyby tu byla příčina rozšíření, tož by 
se tu, jako jinde při r (viz výš^ ie -zz l nerozšiřovalo v io (!) ani 
v ia^ nobrž v a, srov. wartac, wartki, wartogíów, warsta a p. s wiercieč, 
wiercibisz, wiercipi§ta atd. nebo pieršcieň a naparstek a p. 
3. Rovněž prý žily tehdáž ještě plnou silou (peíném žyciem) 
v polštině Ö a ď; neb kdyby už tehdáž místo h bylo vsuto (!) nynější 
e (! t. j. le), tož prý „rzecz jasna," že bychom dnes nemluvili len^ 
j)ies atd., ale lon^ pios'' atd., jak mluví Rus, a jak i Polák jinde 
mluví, nejen „tylko przez analogi^ i wyj^tkowo" pionek^ ale zcela 
pravidelně wioska, dzionek, lód^ atd. (viz výš). Lm, Inu^ (Lein, linum) 
se říká bezpochyby pro rozdíl od lon^ u (Lahn, Leine). 
4. Též sblížení a raděj úplné smíšení hlásky é (Ipol. ier:'É) 
s hláskou e (1 pol. ^ez=stsl. e) se prý tehdáž uskutečnilo; neb tak 
jen prý si můžeme vysvětlit možnost patrných nedorozumění (mož- 
liwošč widocznych nieporozumieň!) v slovích jako hrzoza^ wrzód, sroda, 
a t. p. (zionqó a wionqc, jež tam uvádí, sem nepatří, jak jsem vy- 
světlil výše), „kde je prý e (!), jako by to bylo e (!) rozšířeno v o(!) 
a ne v a" (!). Ale proč se rze, le (— stsl. p-R, h-e), po jiných sou- 
hláskách, jen v jistých slovích pravidelně rozšiřuje v rzo^ lo, a jinde 
v rza, la (o němž se Malecki ani nezmiňuje!)? To se vysvětluje, 
lépe než smíšením í s e, srovnáním s blízkou ruštinou, neb kde tu 
Rus má p']&, ä% má Polák rza, la: strzala (CTpl&Jiá), hlady ifiÄ'kjifiWh) 
atd. a kde tu Rus má epe, ejie, neb ojio před následující hláskou 
širokou, tam má Polák rzo, lo : brzoza (6epé:3a), šroda (čepená), mlon 
(MěJiCHTí), plon (noJÓHT>) atd. I příčina toho rozdílu v poL i rus. 
je známa, ale vedlo by to zde dále než třeba. 
Jen výjimkou se rozšiřuje ie v lo v několika slovích: 
s^odIo, s^odelko, siodlač, piosnka, p?*osenka, pwsneczka, s/onka, čehož 
Malecki nevytknul; cf. rus. c^fejíJia, sbÍsjiij, rH^3;i,a a p. Podobné 
jen výjimkou, ale zdánlivou se rozšiřuje ie (zi: stsl. e) v ia: miano 
(=1 imi§, imiona), mzanowač, mzanowicie atd., ale miano = mumo — 
= uHeuo == HII6H0, čes. jméno, slov. měno, luž. mjeno, bože mje! cf. 
*) A to m. pieizwiéj (— pierLwiéj,) cf. witrzcb, wierzba ap; proto i rus. népBuň 
(—népbBuíí) a n nepBMÖ. 
