'^'^ 'Ovšem, nikoli souhláska, konečná ani následující, není příčinou 
dloužení hlásky předcházející, netoliko v poslední slabice, ale i v jiné, 
zvláště v předposlední (přízvučné), nýbrž pravou a jedinou příčinou 
dloužení hlásek je (jako při rozšiřování) opět hláska^ ale sesláblá 
v g, h, jež se ovšem v polštině nepíší (ač i tam, jako vůbec všude, 
jsou a žijí, působí), ale z části se přece naznačují, souhláskou tvrdou 
(i.) neb měkkou (l někdy i v podobě pajerka ' cf. str. 170). Když 
totiž některá hláska, nejvíce konečná (krátká a bezpřízvučná) seslábne 
v Ö, &, aneb zanikne, tak že slovo má pak o slabiku méně, tu se 
předcházející hláska náhradou dlouží (pochylenie), nepřekáží-li 
tomu následující souhláska temná (mocna tenuis), protože jako oka- 
mžitá (explozyjna; str. 54) vzdoruje dloužení, kdežto souhláska jasná 
(síaba, media) a plynná, i jy jakožto více méně vanutá (przewiewna, 
str. 54), dloužení podporuje. Jen některé hlásky jsou snad vlivem 
přízvuku zdloužené: pióro, szósty, góra, róža a j. aneb z příčin psycho- 
logických, pro rozdíl významu: maka a m§ka a j. (cf. čes. a rus.). 
Při dloužení ^ v <í (a v iq) jsou mnohé zdánlivé výjimky, 
jako při jich rozšiřování, proto že jedno i druhé při nich se děje 
stejně, ač z příčin rozdílných. Tak žrebiat (proti žrebi^ta a t. d.) 
má hlásku zdlouženou, ale (pi^čjdziesiat (proti dziesi§c) má hlásku 
rozšířenou; podobně goí^b má hlásku zdlouženou (cf. gol§bia atd.), 
a goíí^bek má hlásku rozšířenou (cf. goí§bica a t. d.). Malecki vy- 
kláda, že „příčiny dloužení v těch případech spočívají jedině v pomě- 
rech časoměrných (iloczasowych), tu prý výjimečně ještě zachovalých" ! 
S dloužením náhradou spadá částečně i dloužení stažením, 
o čemž Malecki mlčí, a sice 1. ie + je = ié : šmiém, umiém, wiém, 
jém ap. 2. ie ja = iá*): siač, siali, wiac, wianie, šmiač sif a p. 
3. o-f-ja i a-|-je=:á*): stač, bac si§, znam, gram ap. 
Rovněž ani slovem se nezmiňuje Malecki o tom, že jako rozší- 
řené hlásky se ouží, tak i hlásky náhradou i stažením zdloužené se 
zase obyčejně krátí, když pomine příčina dloužení: koléj — kolei, 
kléj — klejů, sól — soli, stóí — stolu, kón — konia, ów, owa, mój 
moja, moje, aniól — aniola, miód ~- miodu, daí — d§la, d§ty, dab 
— d§bu, wzi^l — wzi§ía, wzi§ty, ksi^dz — ksi§dza atd. jakož i wiém 
— wiedz^, jém — jedz^, šmiém — šmiej^, umiém umieja siač — 
siej§, wiaé — wiej§, stač — stoj^, bac si§ — boj§ si§, dam — 
dadz^, znam — znaj^, atd. (cf. str. 298, 300, 313). 
*) Dlouhé a, ia teď se ovšem neoznačuje, ale tím neméně je posud dlouhé: 
dam (dám) — dadz^, znam (znám) — znaj^ a t. d. 
