205 
Teprv na konci celé (6 stran dlouhé) rozpravy o dloužení hlásek 
Malecki drobným písmem pod * vykládá, že „vlastně skrácení (slov 
o hlásku neb slabiku) bylo tím skutečným původem, proč ta- 
ková slova dostala dlouhé hlásky, jako náhradou za tu utrpěnou 
újmu, kdežto na začátku učí^ že dloužení hlásky „závisí na sou- 
hlásce po ní následující (v téže slabice)" atd. (cf. též začátek §. 74) 
a celé učení o dloužení (a krácení), jakož i o šíření a oužení hlásek 
uvádí pod záhlavím: ,,Vliv souhlásek na hlásky"! 
K hláskám zdlouženým Maíecki počítá (§. 31) též jakési ^', jež 
prý v některých krajinách velkopolských a mazurských obecný lid 
vyslovuje jako půl ton mezi ^ a w, a spíše zcela (raczéj prawie) jako 
if" (! v příkladech píše m); a „takovému dloužení podléhá prý též z/" 
t. v jak vidět z příkladův: robml, bíogoslawiul, merzul^ bwl, 
nmul si§ — ■ ale b?/la, rob^lo, wierz?/íy, um?/li si§. Leč, ač i zname- 
nitý básník W. Potocki na konci XVII. stol. nejednou prý napsal 
robiuí, robióí (str. 39), ač i Maíecki (str. 26) o dvouhláskách dy- 
namických (kde totiž jedna hláska jako botná, »nabrzmiewa", v dvou- 
hlásku) učí, že „i „nabrzmiewa-ío" „niekiedy zapewue" i v iu^' (na 
str. 32. zas míní, že dvouhláska iu mohla by být předražením, „pod- 
suni§ciem" hlásky i kw!): přece myslím, že YohM ap. je snad vlastně 
jen robm neb rohiw. jak Bělorus a Malorus i Slovák a Lužičan vyslo- 
vuje robií ap., t. j. i jako u, w; a hul ap. zní jako česko-bwlácké 
(domažlické) hul ap. Ostatně se tu střídá y též s o, cf. sic. hol atd. 
a to o by se mohlo dle povšechného pravidla dloužit v o: bóí, boía, 
boío. či je robiol lépe než robml, cf. robtony a to lo dlouženo v ió? 
cf. nwta, nwcič m. nota, nocič, hut m. bot, Muc m. kloč, pritč m. 
proč pwík m. polk, atd. a naopak dwoch m. dwwch (dvu) atd. ačkoli 
Maleckému (str. 244) se to zdá být „mylnou domněnkou, jako by d w ó ch 
bylo pouhou chybou pravopisu"! Srovnej též lichotný Vokativ sg. f. 
na — iu m. lo a w m. o: Kasm, ciotunm, rybcm, gosposm, Marynkw, 
ciocinkw, babinkt^ ap. (str. 196) ! Tyto Vokativy (s dlouženou hláskou 
konečnou?) iw, u se mají k obyčejným s lo, o, asi tak jako pří- 
slovky s (rozšířenou hláskou konečnou) tan^o a p. k přídavným N. 
A. sg. n. tame a p. (viz výš)? Stará polština při i slu neznala délky; 
nynější polština zanedbává (označovat) i mnohé staropolské délky 
(d, é, 6) a zde by dloužila i, y y iu^ wl? 
X. Velmi obšírná (str. 87 — 127), ale i velmi zmatená je partie 
o měkčení souhlásek. Malecki náležitě nerozeznává příčinu, 
a účinek, a stále to mate, bera jedno za druhé: brzo mu hláska 
měkčí souhlásku, brzo opět naopak, souhláska měkčí hlásku! Tak 
