206 
§. 34. „k měkkým počítá ty hlásky, které prý jen po měkkých sou- 
hláskách následují, t. j. které ty souhlásky měkčí;" cf. i §. 122, 129, 
156, 151 a j.) a v §. 151 vykládá, že „tvrdá hláska i s měkkými 
souhláskami se shoduje"! (cf. §. 66). A tak si stále sám odporuje, 
nepřihlížeje vždy k příčině poslední, jak to náleželo v takovém díle 
vědeckém. 
V §. 38 vykládá, že vlastnost měkčiti souhlásky má jen hláska 
^, jež je alfa i omega celého měkčení". Některé jiné hlásky měkčí 
sice též, ale jen proto, že „rod svůj vedou z ^," jako „díftongové 
i" (!), měkké e (! tedy ^^), b (! tedy i MaJeckému posud žije a je 
posud i hláskou! cf. str. 15**), a e (! t. j. ze z= í). „Rodzime" e (t. j. 
ie zz stsl. e) etymologicky prý pochází sice z a, že však odedávna 
foneticky se pomíchalo s é, tedy to, pouze to prý je příčinou, že 
i ono je v řadě měkkých" ! Ale jak z a povstalo e, pol. ie, a proČ 
v polštině, ruštině a lužické srbštině, jakož i v staroslovanštině (dle 
mnohých památek cyrilských i hlaholských) je a bylo měkké, a proč 
se v polštině a ruštině dílem stýká s ie (=í), o tom dále nepátrá 
„historyczno-porównawcza gramatyka jazyka polskiego" ! Ovšem i ta 
řada měkkých hlásek u Maíeckého je neúplná, neb nezná ie (= b), 
rozšířených ia (— í), io (n: ie, l), a zdloužených ié, eo, iq (— a). 
V §. 67. učí, že souhlásky retní h^f, iť;, a m se měkčí v „pze, hie^ 
fie^ wie^ mie"' (!), když po nich následuje jakákoliv (!) hláska měkká, 
jako z, 6 (!) é (!), „rodzime" e (!), měkké § (!) a „diftongore i v dvou- 
hláskách m, lo, ze, im, i§^ iq. Jaká to neurčitost a nejasnost, a ovšem 
nesprávnost ! Což se p atd. měkčí v pie atd. i před i, h (!), la, /o, iu 
atd.? Vždyť přece sám v příkladech píše: pic (a ne piec!), bič (a ne 
bieč) atd. Ale retní souhlásky vůbec se ani neměkčí (cf. §. 56*), protože 
nejsou změkčení schopny (viz výš pod 1. a srv. str. 170!). Ovšem měkké 
hlásky po nich znějí úplně, jako by byly jotované: pies pjes, pi§č 
zz pj§č, piana zz pjana atd. (cf. 120! a viz výš pod 2.) cf. též obiad a 
objazd, ob/erac a objechač atd., kde ia zní jako ^a, ie jako je. Tak p 
atp. foneticky i graficky zůstává stejné, ani tvrdé ani měkké, v piana 
i p a n a (cf. cizí piano, via, biografia ap.) atd., ale ovšem hláska 
po něm zní rozdílně, jednou měkce, po druhé tvrdě; leč měkkost 
hlásky se retních souhlásek netýká, ony jsou lhostejné, indiferentní. 
Proto se tu nesmí míchat měkkost hlásky s měkkostí souhlásky, 
(cf. 170). 
Podle učení Maíeckého o „diftongovém i v dvouhláskách" by se 
mohlo soudit, že „pies, pi§č, pi^ty, piana" atp. mají „difton- 
gové i (v dvouhláskách te, za, iV, i(i atp.), t. j. že mají jotované 
