208^ 
má prý „měkké §"! straža vysvětluje ze stragia! a stróž ze strogiil 
(s g po hlásce !!) atd. Odpoczywac tu odvozuje „od neužívaného už (!) 
kic! srov. prý koič, pokoj" atd. ; cerkiew odvozuje z něm. Kirche! 
proč ne raděj z lat. circus, jako košciól z lat. castellum; z něm. 
Kirche bychom měli snad krcha atp., cf. krchov z něm. Kirchhof! 
Ve slovích dzwon, džwi§k (m. dzwiek) má dz za původní, zachovalé 
(ocalaíe), ale srovnání s ostatními nářečími slovanskými (a snad 
i historie jazyka polského?) ukazuje, že polština tu jen ze zvyku před- 
ráží d k původnímu z (kořen zu, hu). 
Rovněž v §. 7J učí, „že souhlásky zubní a sykavé jsou schopné 
i měkčení skutečného — před hláskami měkkými, i měkčení záměn- 
ného (substytucyjnego) před diftongovým i (v dvouhlásce)" ! A tak 
vykládá: „šwieca z šwietia, rdza z rxd-ia, nosze z nos-ie a no- 
szeni z nosi-eni ! kožuch z kozi-uch ! (na str. 114 koz-iuch) 
rzerzucha (jKefno.xa) z rzeži-ucha! skažony ze skazi-ony! bližéj 
z bliz-iej ! g^szcz z gastii!!" atd. 
ť'^-.' Vida pak, že „szczegóíowosč téj analizy wprowadzila do wykíadu 
pewn^ zawiíosc (!) i odsloniía zam§t (!) w samým przedmiocie" — 
tak se mstí ta jeho theorie „o diftongovém i" ! ~~ v §. 73 na 30 
stranách obšírně a podrobně, ale namnoze zmateně a nesprávně vy- 
kládá „caíy szereg lamigíowek" : „Proč na př. „diftongové měkčí 
některé souhlásky jinak, než obyčejné i?" „Odkud prý ten bezlad 
v pravidlech, týkajících se fc, ^ a cä?" „Jakým právem jedna a táž 
souhláska, na př. c může podléhat odporujícím si (najsprzeczniejszym) 
pravidlům?" „Proč hlásky prý stejně vyslovované, na př. e (! ovšem 
e tvrdé a ie^ stsl. 6, e, ^!) tak nestejně se chovají, až se to prý po- 
dobá libovůli (dowolnosc)" !? atd. 
Já ho nebudu následovat do toho pralesu jeho domyslův a vý- 
myslův a „w téj mieszaninie zdrowych poj§č z wierutnymi bala- 
muctwami" (cf. str. 101), utrhnu jen tu a tam několik divokých kvít- 
kův (dziwol^gów) na ukázku toho jeho výkladu: „V prvotním stavu 
mluvy slovanské žádná měkká hláska neměla prý žádného vlivu na 
souhlásku s ní spojenou; jedno s druhým se prý muselo (!) snášet 
a shodovat, jak mohlo." „Jazyk prý operoval jen samými tvrdými 
zvuky" (str. 98). A přece o tři řádky výše mluví o hláskách měk- 
kých! Byly-li však hlásky měkké, tož také musely svou měkkost 
nějak jevit, jinak by se nerozeznávaly od hlásek tvrdých. 
Malecki však tvrdí, že „íokiec, pieň, atd. v době, kdy se jich 
deminutiva poprvé objevila, musely mít prý tvrdou souhlásku na konci, 
neb jinak bychom teď prý nemluvili lokietek ani pionek, leč 
VuOüüiü l/id-;., ' .'y\iiyj{'4'{ ' 
