338 
dobrého, a ti ač nehoní po té stupě, jako první hrubci šeří, neb by 
je v tom lidé brzo poznali a liknovali se jich a vystříhali po prvních, 
ale honí jinou stopou otce svého ďábla, ješto je pokrytství a chytrosti 
naučil, jsa tisíce řemesl mistr, a s kuklami, s cípy dlouhými a s ši- 
rokými, a s hrdly nesytými, s váčky zahrdlitými, majíce své náhončí, 
aby jim do měchu naháněli, a zase aby s jich váčkův nic nevrátili 
žádnému, lidi nebožátka a vdovy, sirotky chytře připravujíce a po- 
ručenství lidská lstivě a vymyšleně naříkajíce, neb jestli sám kněz 
poručníkem nebude, ale tak jde s nemocným nebo s babou vůkol, zet 
ji vždy na to zvěde, ať by poručníka učinila, kohož on káže a tomu 
poručníku dále rozkáže, aby to tak činil v tom statku s knězovou 
radou. A potom ten toho poživě s jedné strany, a kněz z druhé, 
spolu se smluvíce, a duše bude na Boží milosti, jakož sou někteří 
dřevním kněžím měli za zlé, když sou je kam zvali, aby službu zá- 
dušní učinili, a potom dadouce jim jisti a piti, dali jim po groši, 
i pravíce, že sou druzí hráli v kostky, a kteříž prohráli, říkali sou : 
Toť již ta duše v řiti. A jest-li to tak bylo, toho já nechválím, ale 
ješto mi se to zdá menší zlé, nežli tito nyní činí; neb oni najedouce 
se a napijíce se vzali sou po groši, a statek aspoň dětem a přátelom 
zůstal. Ale tito zdělajíce poručníky, kohož se jim zdá, sami statek 
hotový vezmou i klénoty poberou a dětem nebo přátelóm dadí, co 
chtí, nebo nic, a což svršků nemohou sami pro pokřik lidský k užitku 
přivésti, to teprův na děti a na přáteli odloží, aby již tím dluhy 
otcovské zpravovali. A také časem svým na svých kázáních připo- 
mínajíce toho mrtvého, kterak jest byl člověk dobrý, moudrý. Boha 
bojící, toto a toto jest této obci dobrého učinil, ježto máte čeho že- 
leti, neb se takový člověk moudrý a tak hodný ne brzo vydaří. Pak 
přes to, jest-li jest se v čem obmeškal, poprostež zan Pána Boha. 
A vy páni poručníci kdo ste a jeho statek máte, pomněte na chudé 
a nenechávejte nic na jeho duši. Pakli byšte jinak učinili, ját bych 
o to musil mluviti a druhé snad i ohlásiti, neb vím, co mi jest na 
smrtedlné posteli pravil, prose mne, abych toho na duši jeho ne- 
nechal, by pak jinak ti chtěli učiniti, komu jest co svěřil. 
Potom žena toho mrtvého nebožička, sprostná, mající za to, 
že on na ni míní, a bojéci se, aby ji neprohlásil, přijde k tomu 
kněži na zpověď: Milý kněžě, hnuls mnou velmi, mám tam ještě 
čtyři sta zlatých, ještoť o nich žádný neví, a chciť s nimi ráda uči- 
niti jakž tvá milost rozkáže; pak bychť já měla rozdávati takové 
komu, vaše milost ty chudé lépe zná, kteřít se Pána Boha bojí, 
nežli já; rozdělte vy je sami, do níž se vám zdá, a neb je pro 
