227 
undersøgelser, der for sin Tid vare meget agtværdige, dog nu 
til liden oplysning, da artsbegrændsningen er så fuldstændig 
forandret, at betydningen af de ældre navne oftest er usikker. 
Og det samme gjælder tildels om de få meddelelser fra 
denne egn, der findes i De Notaris's » Syllabus muscorum 
Italiæ« (Torino 1838) støttede på meddelelser fra Savi. Men 
når hertil föjes 1 eller 2 opgivelser i Schimpers »Synopsis« 
og nogle få i det af italienske botanikere påbegyndte exsic- 
catværk «Erbario crittogamico italiano«, så vides der næppe 
i almindelighed mere om Toscanas mosser. Og denne mangel 
afhjælpes ikke ved vort kjendskab til det övrige Italien; thi 
med undtagelse af egnen om nogle af de norditalienske söer 
og Genovas omegn, som have en utrættelig undersöger i De 
Notaris, og Roms omegn, hvor comtesse Fiorini-Mazzanti 
har samlet flittigt i mange år, kan næppe nogen italiensk 
egns mosser siges at være undersøgte, og oflfenliggjort er kun 
meget lidet. Destoværre synes det af De Notaris for 4 år 
siden begyndte udførlige værk over de italienske mosser > 
(«Musci italici, I, Tortula«, Genova 1862) at være standset 
af mangel på understöttelse, så at han har måttet indskrænke 
sig til at udgive en kortfattet oversigt og beskrivelse af nye 
arter (»Cronaca della Briologia Italiana«, Genova 1866). Mit 
lille bidrag vil dog altsaa midlertidig kunne gjøre nogen nytte. 
Mangehånde afbrydelser have foranlediget, at det først nu ser 
lyset; men derved har det næppe tabt. 
Den egn af Toscana, jeg har undersögt, er en del af 
Arnodalen mellem Firenze og Pisa, især den sidste stads 
omegn, derunder indbefattet Lucca og de pisanske bjerges 
sydlige og vestlige skråninger. Dette lavland udgjør en flad, 
fed og frugtbar slette, hvis rødagtige jord er stærkt kalk- 
holdig og væsenlig består af den fra bjergene nedskyllede 
jord. Kun ud imod havet er der sandstrækninger bevoxede 
med pinieskov; indenfor disse findes sumpe med lidt ege- 
skov, men ellers er sletten skovløs, stærkt gjennemskåret 
af kanaler, omhyggelig dyrket og i den tørre Tid forbrændt 
af solen, — altsaa en lidet gavnlig jordbund for mosser. På 
selve sletten ser man derfor også yderst få. Selv langs med 
15* 
