24 
vægge, men derimod ved regelmæssig tangentialt stillede vægge 
(fig. 33 b og c). En anden ejendommelighed ved vingedan- 
nelsen er det, at den ikke står i nogen bestemt relation til 
fnokkens to siderande (fig. 36, b), som tilfældet i regelen er 
med den almindeligst forekommende form af vingedannelse. 
Hos Erigeron acris findes ligeså vingedannelse ved tangen- 
tiale vægge. 
c Antennaria dioeca: Det indre fnokvæv når en 
udvikling omtrent som hos foregående eller nærmer sig mere 
til Sonchus arvensis. Den indre topcelle standser sin væxt 
endnu tidligere end hos Sonchus, mens ydre top- 
celle voxer ud til et endnu kraftigere terminal - 
hår. Også udviklingen af lateralhår er kraftigere 
end hos Sonchus - indtil et dusin lateralhår ud- 
vikles der på hver fnokstråle (figur 34 en en- 
kelt fnokstråle med sine hårdannelser). Således 
går det da til , at fnokken hos Antennaria , der 
synes - og det har man tidligere antaget — at 
bestå af 20 — 30 fnokstråler, i virkeligheden kun 
består af meget få, stærkt » hårbærende « fnok- 
stråler. Som bekendt er den enkelte såkaldte fnok- 
stråle kølleformig udvidet i spidsen; dette beror 
blot på en opsvulmen af de enkelte celler i spid- 
sen af håret, der tilmed danner •> vinge« på lignende uregel- 
mæssige måde som fnokken hos Cineraria palustris^ der neden- 
for beskrives (fig. 36 a og b). 
d. Ved nu at gå over til fnokformerne hos Se ne ci o ^ 
Taraxa cum , Lactu c a og Cineraria træffer vi igrunden 
intet nyt. Den reduction af det indre bladvæv, vi først lærte 
at kende i fnokken hos Sonchus arv., deVnæst så gradvis til- 
tage hos Tussilago , Aster og Antennaria — er i de foran- 
nævnte slægter drevet til det yderste. Selv i de kraftigste 
fnokstråler hos Senecio, Taraxacum og Lactuca udvikles en- 
dophyllet kun til en ganske kort cellerække, idet nemlig den 
indre topcelles væxt afsluttes meget tidlig, mens som sæd- 
vanlig ydre topcelle fortsætter væxten endnu en rum tid ved 
