20 
hos Cirs. arv.; det bliver ligesom stående på et tidligere 
udviklingstrin; dog er dette udtryk ikke ganske korrekt, da 
det væsentlige igrunden er det, at de sekundære delinger 
følger mere trægt efter, end tilfældet er i fnokken hos Cirs. 
arverne. 
b. Hos Cirs. arv gik udviklingen af endophyllet og ud- 
viklingen af dermatogenet jævnsides lige fra først til sidst; i 
det øjeblik det apicale væxtpunkts virksomhed ophører, stand- 
ser celledelingerne samtidig i indre og ydre topcelle, hvor- 
efter blot den ydre topcelle forlængede sig ud til et kort og 
kraftigt, men dog encellet hår. Ganske anderledes hos Son- 
chus arvensis. 
Efter at endophyllets topcelle har ophørt med sine delin- 
ger, fortsættes væxten endnu en tid af dermatogenets top- 
celle , der — uden mindste standsning — voxer videre og 
afskærer segmenter ved convergerende vægge, først i fire ret- 
ninger (tversnit fig. 27 a), senere kun i tre (tversnit fig. 27 b), 
tilsidst kun i to retninger (fig. 28 a; sammenlign hermed den 
skematiske figur 28 b og tversnit fig. 27 c). Da nu fnokkens 
indre cellemasse foroven løber ud i en enkelt cellerække (den 
øverste celle ^ indre topcelle), der 
tilmed aftager i bredde opadtil (tver- 
snit fig. 27 d), og desuden anord- 
ningen af cellerne i bladets overhud 
er ganske overensstemmende med 
anordningen af cellerne i det termi- 
nale hår, — vil overgangen til det 
terminale hår være så jævn, at den 
ej kan iagttages udvendig. 
d 
® 
c. Tversnit fig. 24 d viser os 
det indre bladvæv bestående af en 
enkelt cellerække (sammenlign fig. 3 
hos Cirs. arv.). Overhuden, der om- 
giver denne indre cellerække, danner 
imidlertid ikke nogen enkelt kreds, 
men er pa de to sider forlænget ud 
