91 
ceret bygning, at jeg ej har formået på de første stadier at 
afgøre, om virkelig her ethvert element i væxtspidsen ud- 
vikles ved 1 topcelle, — selv her kan man på samme væxt- 
spidses sidste udviklingsstadium eftervise en topcelle for 
hvert af væxtspidsens elementer, idet en ydre topcelle, der 
før var indsænkt, hæver sig frem lidt efter lidt, mens en 
indre topcelle går over til laveste grad. 
Hermed er godtgjort sandsynligheden af, at den 
ovenfor udtalte almindelige sætning er rigtig; når der nu 
tillige senere viser sig en vis nødvendighed for, at den 
må være rigtig, turde der neppe blive megen tvivl tilbage. 
Hvilket er bladets forhold til stængelen? Man 
har for øjeblikket meget travlt med at søge dette spørgsmål 
besvaret; jeg har i mit foregående kun berørt det på meget 
få punkter og det af gode grunde. Det forekommer mig na- 
turligt, at man anvender sin tid og sine kræfter på at løse 
opgaver , der lade sig løse ; men at besvare ovennævnte 
spørgsmål synderlig bedre end det allerede er sket ved Sanios 
og Hansteins første undersøgelser, er for øjeblikket umuligt. 
Efter at det var godtgjort, at phanerogambladet i alminde- 
lighed ikke kan udvikles af 1 enkelt af stængelens celler, 
fordi sædvanligvis 1 til flere af stængelens omsluttende kap- 
per optages udelte i bladet, burde det næste spørgsmål være 
dette: hvorledes er — nøje bestemt — bladets væxtpunkt 
bygget? først naar denne opgave er nogenlunde tilfredsstil- 
lende løst, er det atter tid at spørge: i hvilket forhold står 
bladet til stængelen, idet man nu stiller spørgsmålet således : 
hvorledes constitueres bladets centrale apicale væxtpunkt i 
stængelen, og hvilket forhold er der mellem udviklingen af 
bladets apicale væxtpunkt og den intercalære væxt (i stæn- 
gelen), der, uafhængig af hint, bidrager til bladets dannelse? 
Sålænge man ikke kan stille spørgsmålet således, er det 
temmelig ligegyldigt at få at vide, om celledelingen er be- 
