(5) 
fra skovbunden, hvorpå den voksede, eller selv Holcus lanatus, 
fritaget for avnen, hvorved kornet får nogen lighed med det mer 
end dobbelt så dyre korn af Cijnosuru^ o'isfafns, og endelig 3) for- 
falskes kløverfrø ved indblanding af ufarvet og farvet sten, hvormed 
der drives en formelig handel; de enkelte små stenpartikler ligne 
kløverfro i størrelse og give tillige den hele blanding netop den for 
den foreliggende kloversort karakteristiske farve , der imidlertid let 
forsvinder, når frøene opblødes i vand, medens de små stenes farve 
er ægte. 
Til bedømmelse af frøenes spireevne benyttes dels de af prof. 
Nob be i Tharand opfundne spirekasser, dels trækpapir. Talrige 
forsøg have godtgjort, at bægge fremgangsmåder omtrent give samme 
udbytte ; i enkelte tilfælde har papiret, i andre spirekasserne fortrinet, 
selv ved forsøg med samme frøsort. Som regel kan siges, at sundt 
frø spirer bedst i kasser, medens svagt og sent spirende frø hurtigere 
synes at fordærves mugne) i spirekasserne, der for øvrigt have væsent- 
lige fordele på grund af den lettere pasning. Der lægges helst flere 
hundrede 2 — 300 til spiring, for med desto større nøjagtighed at 
kunne bestemme procenttallet af spiredygtige frø. Også her gælder 
det , at de hyppigst dyrkede frosorter give det højeste procenttal 
(80 — 90, i enkelte tilfælde, hos kornsorterne og Phleinn pratense 
endog 100) , andre sorter spire derimod sædvanlig slet , således har 
Alopecurus pratense kun givet 6 — 5 — 3 p. ct., Enodl'tjm coeru- 
leum, GJyceria spectabiUs og GL Catahrosa kun O p. cb. I 
andre tilfælde har det vist sig, at fro der var mindst 3 år gammelt 
var fuldkommen spiredygtigt. 
Når gennemsnits-spireevnen viser sig at være f. eks. 80 p. ct. 
og renheden f. eks. er 90 p. ct., reduceres spireevnen for hele prø- 
ven i forhold hertil og den bliver altså i dette tilfælde — 72 p. ct. 
Frokontrollen er begyndt med det bestemte forbehold kun at 
ville bedømme renhed og spiredygtighed , men ikke at ville indestå 
for ægthed. Dette punkt er imidlertid af største vigtighed; men 
her er den botaniske kundskab endnu temmelig ufuldstændig, og 
grundige undersøgelser i denne retning vilde få stor praktisk betyd- 
ning. Fcstuca pratensis og F, elafior hvis botaniske forskel ikke 
■ engang er klar , gå almindelig i handelen som selvstændige sorter ; 
men selv Poa-arterne, som P. trivialis. V. ncnwra/is og P. pra- 
tensis kunne næppe, hvad kornene angår, skelnes fra hverandre, 
ligeså lidt Agrostis vulgaris og A. stoJonifera. Særlige vanske- 
ligheder har bedømmelsen slî LoUiim Italiciim voldet, især da botani- 
kerne ikke lægge vægt på avnens stak , som i praksis ventelig bli- 
ver det eneste holdbare kendetegn. Frohandlerne erkende også dette, 
men påstå, når varen formeget er blandet med LoJiunt peremie, at 
stakkene under rensningen ere faldne af og at bedømmelsen derfor 
bhver unøjagtig. 
^ Det er botanikerne, der her må hjælpe ved nøjagtige sammen- 
lignende undersøgelser af kulturplanternes frø. Et Forsøg på at ud- 
