02) 
angive deres opfattelse af dette begreb, samt konsekvent gennemføre 
den vedtagne regel, hvorved der sikkert vilde opnås en bedre for- 
ståelse af de opstillede arter. Den af vor forfatter antagne regel 
er denne: at enhver form er at holde for art, når (og så 
længe) der ikke er opdaget mellemformer, som knytter 
den sammen med andre. Des værre har denne, ligesom enhver 
anden hidtil opstillet regel til skarp sondring mellem arterne , sine 
mangler, idet den, selv forudsat at der ikke kan gives overgange 
(uden hybride former) mellem to virkelige arter, ikke forhindrer mid- 
lertidig opstilhng af nye slette arter, grundet på en eller anden ud- 
præget ejendommelighed hos nogle få individer, hvilke arter rigtignok 
senere ville blive omstyrtede i kraft af den samme regel , når de 
som fornødne ansete mellemformer bleve opdagede. Da der næppe 
gives virkelige plantearter, som kun optræde i nogle få individer og 
på en snævert begrænset plet , er det altid mistænkeligt når en op- 
stillet art kun støtter sig til så lidet materiale , og det var derfor 
såre ønskeligt om alle sådanne tvivlsomme arter bleve opstillede med 
al mulig forbehold som aldeles foreløbige til videre prøvelse , så at 
de først bleve optagne i systemet når fortsatte undersøgelser af 
eksemplarer fra forskellige egne bekræftede deres rigtighed. For- 
fatteren erklærer at han ikke er en ven af varieteter, og ganske 
vist findes der heller ikke den vrimmel af afarter, former og under- 
former, som ellers vanhelde så mange lichenologiske værker, og gøre 
dem til et systematisk uføre, så at vi finde at forfatteren i denne 
henseende er slået ind på den rette middelvej. Derimod finde vi det 
noget stødende, når også vor forfatter optager den indtil trivialitet 
gentagne sigtelse , at opstillerne af nye arter især have den smig- 
rende tilføjelse on. sp.» for øje, en sigtelse, der er bleven til en så 
stående formular, at selv de værste speciesmagere undertiden for- 
glemme sig selv og anføre den som en bebrejdelse mod andre. 
De i nyere tid navnlig af Nylander på lichenologiens område 
indførte kemiske kendetegn ere ingenlunde forbigåede. Selv- 
stændige undersøgelser ere i denne retning foretagne i mængde , og 
ved så godt som alle arter er der omtalt de farvefremtoninger, som 
jod og kali frenikalde, uden at de dog ere benyttede som artskarak- 
terer i diagnoserne, end sige som eneste pålidelige middel til at ad- 
skille visse nærstående arter; kort sagt, forfatteren hører hverken 
til de kemiske kendetegns ivrige beundrere eller til deres ubetinget 
ringeagtere. 
^led hensyn til den meget omtvistede a uctor betegn else an- 
vendes den priselige regel , altid at anføre artsnavnets auctor , men 
sætte dennes navn i parenthes , hvis arten er henført til en anden 
slægt end oprindelig, og da tilføje navnet på den forfatter, som først 
har bragt den benyttede kombination af slægts- og artsnavn i an- 
vendelse; derimod tilføjes og håndhæves en bestemmelse, som altfor 
hyppig foranlediger en vilkårlig forandring i prioritetsloven , idet der 
forlanges at den auctor, hvis navn tilføjes, også fuldstændig skal 
