FYRRESKOVENS UNDERGANG PÂ LESØ 
AP 
J. S. DEICHMANN BRANTH. 
Medens der hvert år i alle egne af landet opgraves fyrre- 
stammer af tørvemoserne i så betydeligt antal, at det er let 
at skønne, hvor udbredt Fyrren en gang må have været 
her i landet, ligesom endnu i alle nabolandene, er det en 
bekendt sag, at Fyr og Gran nu ikke findes anderledes 
hos os, end plantet i en meget sildig tid, og håbet om at 
finde vildt voksende træer, således som man 1865 uformodet 
fandt af Taksen, er vistnok meget ringe, saa meget mere, som 
det næppe vilde være ganske let at forvisse sig, om ikke 
sådanne enkelte eksemplarer — og mere kunde man dog 
ikke vente at finde — vare plantede. For Taksens vedkom- 
mende, som dog under alle omstændigheder må have været 
langt sjældnere end Fyrren, havde man et voksested opgivet 
af Kylling fra 1688, men det er meget påfaldende, når man 
betænker fyrrelævningernes store mængde, at hverken natur- 
kyndige eller historikere, hverken sagaer eller gamle doku- 
menter mælde noget om dens forekomst i deres samtid, kort 
sagt, at der hidtil ikke kendtes en tøddel fra menneskehånd 
om levende fyrreskov i Danmark, ti de sagn og stednavne og 
dertil knyttede ræsonnementer, som der endda ikke ere så få 
af, kunde forklares som opståede ved betragtning af lævnin- 
gerne. Det var da, efter alt hvad der hidtil forelå, ikke 
uoverensstemmende med historisk kritik at henvise de danske 
fyrreskove udelukkende til den forhistoriske tid, til bronce- 
alderen, således som det antages af vort lands forhistorikere, 
ir* 
