173 
fratages, til Øvrighed for 1 Rdr., og til Kirken og de fattige 
1 Mk. danske«, medens de, »som befindes at hugge Rodhug 
eller grønne Træ, de straffes og tiltales med fuld Vold, paa 
det Skoven kan forskaanes og komme til Grøde igjen og 
Landet kan blive ved Magt«. Om også Lesøboerne holdt 
deres løfte at afskaffe saltkogeriet, blev der dog til skovens 
ulykke siden gjort forsøg dermed af andre; thi der fortælles 
i Danske Atlas, at for 30 eller 40 år siden (d. v. s. i årene 
ved 1730), anlagde en dr. Bister saltkogeri pa to af holmene 
ved øen, »men da han havde mest ruineret resten af skoven, 
og der formedelst de alt for store bekostninger kom intet ud 
af anlæget, gjorde han sig usynlig«. Derom oplyser Bing, at 
der på Kringelrøn, s. for øen , endnu fandtes lævninger af et 
hus, kaldet doktorens bol, og af andre anstalter til det salt- 
kogeri, som denne mand forestod. Det synes alene at have 
været fyrreskoven, som man gærne vilde have fredet, i det 
mindste omtales ikke den anden skov, som endnu findes på 
Lesø, og som næppe tidligere har været fyrreskov, da der 
ikke findes fyrrelævninger, hvor den står. Bestræbelserne for 
at skåne den særdeles fremfor løvskoven synes at antyde, 
både at den ansås for noget rart og sjældent, og at Lesø- 
boerne have haft et ganske særdeles hang til at plyndre den, 
hvilket ingen strafi:ebestemmelser kunde få bugt med, thi det var 
langt fra at den kom til grøde igen, skønt der 150 år senere 
endnu synes at have været svage spor af liv i den, thi Bing 
fortæller (p.a. st. s. 133): »Af fyr- og grantræer have i fordums 
tid vokset en stor del, hvoraf endnu i de sandfugne egne eller 
de såkaldte klitter under Hals sogn ses mange stubbe, og i 
disse klitter fremvokse tillige om somren små fyr- og gran- 
spirer, men blive af kreaturene opædt. Enebær krat vokser 
adskillige steder«. Den sidste bemærkning viser, at forfat- 
teren, der i øvrigt som født Normand nok måtte kende nåle- 
træer, vidste at adskille Fyr- og Granspirer — han nævner 
dem sammen, hvad der måske ikke kan lægges megen vægt 
på — fra Enebær, det eneste træ, hvormed enïorveksling kunde 
være mulig. End videre hedder det (p. a. st. s. 277) om egnen ved 
