u 
vest, til øst, og bestå af 22 større eller mindre øer, for- 
uden nogle små holme og fritstående klipper i havet, til- 
sammen henved 24 □ mil , altså kun lidt større end 
Lolland. Allerede i en halv snes mils afstand fra øerne 
begynder man at skimte klippetoppene , som efterhånden 
dukke frem af havet , og i nogle få mils afstand fra 
kysten nyder man et prægtigt skue af en halvkreds af 
mørke, barokke klippemasser, hvis skarpe omrids med utal- 
lige ofte spidse tinder rage højt op over den sædvanlige 
højde af omtrent 1000' , som største delen af landet synes 
at have. Til de højeste fjælde høre Slattaratind på Østerø, 
som er lidt over 2800' og Skællingfjæld på Strømø, som er 
over 2400', medens dog mangfoldige andre tinder synes, 
sete i afstand, at rage ligeså højt til vejrs. Mange af de 
mindre øer ligne i afstand, sete i heldig belysning, prægtige 
paladser med mange stokværk (»hamrene«) og talrige tårne 
og spir, hvorfor også Mackenzie f. eks. sammenligner Tind- 
holmen med Vestminster abbedi. Øerne bestå, som be- 
kendt, af trapdannelser, for største delen porfyritiske, og på 
mange steder, især på Syderø og Møgenæs, med smukt ud- 
viklede basaltsøjler. Medens forbjærgene enkelte steder 
mod det åbne hav hæve sig til en lodret højde af 2000', 
er den sædvanlige måde , hvorpå fjældene rejse sig fra 
kysten eller dalene, fuldkommen trappe- eller terrasse- 
formig, hidrørende fra, at de hårde porfyritiske eller 
basaltiske stenarter afveksle med en blødere, forskelligfarvet 
sandblandet lerskifer, der opblødes og bortføres af regn- 
vandet , hvorved de ovenpå hvilende klippemasser styrte 
ned, efterladende lodrette, endtil 100' høje klippevægge, de 
såkaldte »hamre«, ved hvis fod de nedstyrtede klippemasser 
ligge spredte og danne, når de ligge tættere samlede, den 
såkaldte »ur«. Mellem de på hinanden følgende hamre, 
hvis antal naturligvis tiltager med fjældets højde og kan 
stige til henimod en snes, findes en snart smallere og mere 
heldende, snart en bredere og mere vandret flade; disse 
flader, de såkaldte »brækker«, ere snart græsbegroede, snart 
grusede og golde, hvilken sidste karakter man ofte også 
