181 
de inre och yttre svårigheter, som reste sig i dess vag. 
Men knappt visade sig utsigt till mera lugn, förrän Benze- 
lius borjade tänka på alt återupplifva sällskapet. Den 26de 
Kovbr. 1719 stiftade han i Upsala ett Bokwettsgille. Af 
sällskapets ursprungliga grundläggare horde hit ytterligare Rud- 
beck och Roberg. Härtiii kommo Adjunkten i Medicinska 
Fakulteten, Petrus Martin, Prof. Henrik Benzelius, filolog 
liksom Mag. Joh. Billmark, samt Mag. Erik Burman, astro- 
nom. De hade förnämligast till uppgift att utgifva en 
literaturtidskrift, ehuru originalartiklar, »sanningsrön i veten- 
skaperne och historien« ej voro uteslutna från dessa Acta 
literaria Sueciæ, som utkommo hvar tredje månad från 1720 
till 1729. For naturalhistorien är derur ej stort att hemta; 
i botanik finnes der knappast annat än en liten uppsats om 
de förnämsta arter, som O. Rudbeck d. y. fann på sin lappska 
resa 1695 samt några växtpaleontologiska bidrag af M. v. 
Bromell. Största delen upptages af referater samt lärda 
nyheter och stundom biografier öfver aflidna märkligare per- 
soner. Sällskapet rönte genast vid sitt första framträdande 
mycken anklang, sàvâl på grund af den namnkunnighet, fiera 
af dess medlemmar åtnjoto, som for sina förträffliga Acta. 
Med synnerlig välvilja upptogs det af Vetenskaps-societeterna 
i England och Frankrike, som med skäl hoppades att af de 
lärda svenskarnes arbeten skörda frukter for vetenskaperna, i 
synnerhet astronomien och fysiken. Deuna fordran, som 
utlandet stälde på sällskapet, kunde det dock ej füllt mot- 
svara i sin dåvarande inrättning, och detta synes ha varit 
en orsak, kanske ej den minst vigtiga, till den förändring, 
som det snart undergick. Men härtill kom ännu en annan. 
Benzelius, sällskapets stiftare och ständigt nitiske befordrare, 
såg snart, att några få, i en vra af landet undangömda lärde 
skulle med all sin förtjenst, sitt nit och sin goda vilja foga 
uträtta utan något stod från den stora verlden. Han sjelf, 
som hittills varit själen i det lilla samfundet, maste lemna 
akademien for att mottaga biskopsstolen i Göteborg, till 
hvilken han blifvit kailad (1726), och han fruktade att i och 
med hans bortgång sällskapet skulle upplösas. Han foreslog 
