247 
indbyrdes længde hos Py ro la minor (fig. 4) og arterne af 
gruppen Thelaia (fig. 1, 2, 3, 5). De korteste og over hele 
frøets overflade mindst forskellige celler findes hos P. Lieb- 
manni (fig. 1). 
En anden kendelig forskel, som synes at stå i et nøje 
forhold til cellernes forskellige længde, viser sig i cellehindeus 
aflejringslag. Cellerne ere nemlig snart punkterede, snart 
stribede (af spiralförmige eller ringförmige aflejringer på 
cellehinden). Det er især de længere celler, som vise sig 
stribede, de kortere derimod punkterede, og af den grund 
have frøene hos Th elaia-gruppen næsten udelukkende punk- 
terede celler, medens hos Actinocyclus de lange celler på 
midten af frøet ere stribede, de kortere mod enderne punk- 
terede. Hos Moneses ere samtlige celler stribede, men 
tillige langstrakte uden kendelig aftagen mod enderne. En 
uudtagelse fra de øvrige arter gør i denne henseende Chi m a- 
phila umbellata, hvor jeg ikke har kunnet .finde spor til 
aflejringslag på celjehinden, hverken i form af striber eller 
punkter. 
4. PEDICULARIS. 
Da jeg i sommeren 1867 indsamlede frø til den botani- 
ske have af vore to indenlandske Pedicularis-arter, blev jeg 
opmærksom på en mig tidligere ubekendt betydelig og højst 
påfaldende forskel mellem disse tvende, hinanden for øvrigt så 
nærstående arters frø, en forskel, som viser sig både i deres 
form, størrelse, farve og skulptur. P. palustris (tab. II, 
tig. 8) har nemlig langagtig-ægformede, i den ene ende bredt 
afrundede, i den anden ende smallere, men budte frø, som 
ere kendelig sammentrykte (med ovalt gennemsnit); langs 
den ene side gennemløbes de i deres hele længde af en 
længdefure, som tiltager i bredde imod frøets bredere ende, 
hvor den ender i en rundagtig plet. Frøskallen er mørkbrun, 
smukt tegnet af uregelmæssige, og over hele dens overflade 
omtrent lige store gruber eller fordybninger. I hvert af 
kapselens rum findes 10—12 frø, som ere 2J— 3mm. lange 
og 1 — 1| mm. brede på midten. 
