14 
Jeg skal først anføre fra Histologien et Exempel, der i 
det seneste Decennium har bidraget uendelig meget ikke 
alene til at klare Forstaaelsen af mange specielle Spørgs- 
maal men tillige til at belyse, hvorlidet vor videnskabelige 
Stringens slaaer til overfor Naturens Mangfoldigheder. Jeg 
mener Spørgsmaalet om Bindesubstantsernes Forhold i den 
dyriske Organisme. 
Som første og eneste Grundlag for disse have vi en 
Klump unge Celler, Celler, der modsat dem i de fuldt ud- 
viklede Væv udmærke sig ved deres Mangel paa stabile 
Former. 
Hvad bliver der af disse Celler? Snart udvikles de til 
Bruskvæv, idet de omgives med tykvæggede Bruskkapsler, 
snart blive de til Beenvæv, idet de indesluttes i stjerne- 
formede Rum med en Uendelighed af fine Kanaler (saakaldte 
Udløbere) og snart blive de til Bindevæv, af hvilket vi igjen 
have mange Former, saaledes fast Bindevæv: Sener, Baand, 
Fasciner, Beenhinde, Karvægge osv. eller løst Bindevæv: al- 
mindeligt Bindevæv, Fedtvæv osv. Kunne vi drage Grænd- 
serne mellem alle disse forskjellige Dannelser? Nej paa 
ingen Maade, og Histologen stiller heller ikke denne For- 
dring. Gjør en Gang et Snit af et Ribbeen, hvor Brusk og 
Been støde sammen, og paaviis saa, hvor vi have Brusk- 
hinde, hvor Brusk, hvor vi have Beenhinde og hvor Been. 
Naturligvis vil det være let paa mange Steder i vort Præ- 
parat bestemt at vise, at her findes det og det Væv, men 
paa andre Steder, paa Overgangene, hvad gjøre vi der? Ja 
vi tie og indrømme vor Uformuenhed. Men forkaster Histo- 
logen derfor Begrebet Bindevæv, Begrebet Bruskvæv, Be- 
grebet Beenvæv? Nej, det gjør han ikke, han vil kun Sand- 
heden og fordrer ikke at spille Herre over Naturen, dér 
hvor han kun er dens Tjener. 
Lad os see hvorledes Hvirvelsøjlen udvikler sig. Op- 
rindelig haves en Række af eens udseende Hvirvelanlæg, 
Urhvivler. Urhvirvlen er »prægløs« — vi laane dette Udtryk 
fra Histologiens Sprog — og først i de udviklede, fuld- 
færdige Hvirvler kan man skjelne mellem forskjellige Kate- 
