57 
et helt Stængelstykke længere nede, hvilket Blad 
derfor ogsaa oftest viser sig goldt, medens det andet, som 
er modsat dette, fostrer en vegetativ Gren, der forbliver paa 
sin Plads. Udviklingshistorien synes mig ogsaa vise dette, 
men jeg har hidtil ikke havt tilstrækkelig Lejlighed til en 
mere grundig Undersøgelse. 
Noget nærmere vil jeg omtale de ofte nævnte Cordia- 
Arter, da saadanne Forskydninger, saavidt jeg véd, ikke have 
været iagttagne for denne Families Vedkommende. De to, 
der først tiltrak sig min Opmærksomhed, ere Cordia ohscura 
Cham, og en Art, jeg holder for ny, C. coffeoides, nærmest 
beslægtet med Cordia salicifolia Cham. Aarsskuddene for- 
grene sig her flere Gange og altid dichotomisk. Dicho- 
tomien ligner i det Væsentlige ganske den hos Scopoliaen, 
idet de to Grene synes uden Støtteblade; ved Grunden af 
den sidder der et Blad, som vender fremad, naar man t. Ex. 
tænker sig Grenene lagte i Papirets Plan, og modsat dette 
Blad, findes en Blomsterstand, der altsaa vil komme til at 
ligge bag dettes Plan. Denne Blomsterstand er ogsaa terminal, 
saaledes som Tilfældet er hos de fleste andre Cordiaer, og 
Støttebladene til Grenene findes anbragte paa disse selv, ofte 
fjernede to Tommer eller mere fra Hovedaxen. De tilsyne- 
ladende første Blade paa Grenene vil man derfor altid finde 
stillede udad i Henhold til Hovedaxen, og det næste (i 
Virkeligheden det første) Blad indad mod denne; kun deri 
er der Afvigelse fra Scopoliaen, at denne Forskydning ikke 
finder Sted gjennem et helt Stængelled. Tager man nu 
andre Cordia-KriQV for sig, saa vil man finde, at det ligesom 
hører med til denne Familie, at Bladene i større eller mindre 
Strækninger voxe sammen med Grenene. Hos mange Arter 
finde disse Sammenvoxninger kun Sted i omtrent én Linies 
Længde — naar da Bladet tillige er tilleddet til Axen, opstaaer 
der, hvad Systematikerne her kalde «petioli geniculati» — , 
hos andre længere; hos nogle Arter kunne vi finde de nederste 
Blade paa deres normale Plads, medens de øverste, jo højere 
man gaaer op paa Stængelen, desto mere flyttes ud paa Side- 
axerne, og Tilnærmelser til Dichotomien opstaa. Man kan 
