133 
KLASSIFIKATION. 
ART. Det er sikkert et grundet Ønske, at enhver be- 
skrivende Botaniker skulde gjøre Rede for, hvad han forstaaer 
ved Art; derved vilde der spares megen Strid om Enkeltheder, 
og det kunde lettere vise sig hvilken Opfattelse, der i det 
hele fører til den naturligste og brugbareste Fremstilling. 
Uden Hensyn til hvilken Anskuelse man har om Arternes 
første Oprindelse, er det en ubestridelig Kjend3gjerning, at 
der gives en stor Mængde længe og omhyggeligt iagttagne 
Arter, imellem hvilke der aldrig er bemærket nogen Overgang, 
og det synes da ligefrem ulogisk at opstille som Afdelinger 
af samme Rang saadanne, som altid ere skarpt adskilte, og 
saadanne, imellem hvilke Naturen ingen skarpe Grænser har 
draget (Chaos est, nescientibus botanicis quid species, quid 
varietas sit. Botanicus non sinit varietates pari passu cum 
speciebus obambalare«. Linné Phil. Bot.). Kriteriet for at 
Arterne virkelig ere naturlige, bliver saaledes, at man ikke finder 
sunde og fuldstændige voxne Individer, om hvilke det efter 
nøjagtig Undersøgelse er tvivlsomt, til hvilken Art de skulle 
henføres, medens hverken Undersøgelse af nogle faa Exem- 
plarer, eller en fra Analogi hentet Vurdering af Kjendetegnene, 
eller Karakterernes Arvelighed kan tillægges nogen afgjørende 
Betydning for Spørgsmaalet om Art eller Ikke-Art, men kun 
en usikker og foreløbig, indtil der er undersøgt en saadan 
Mængde Individer fra de forskjellige Voxesteder og de for- 
skj eilige Udviklingstrin, hvorunder den antagne Art forekommer, 
at den kan siges at være nøjagtig kjendt. Det, som det kommer 
an paa, er at undersøge, hvilke Forskjelligheder mellem to fore- 
løbigt adskilte Typer, der altid findes hos sunde og udvoxne In- 
divider og hvilke, der hos saadanne Individer ofte ere udviskede 
og ikke udprægede. Vi forstaa da ved Art den snævreste Gruppe 
af Former, som er begrænset fra alle andre Grupper, hvorimod 
vi kalde en Gruppe Underart eller Hovedform, svarende til 
Zoologiens Racer (i Beskrivelsen betegnet med a. b. c), naar 
Artens Afændringer kunne henføres til visse oftere forekom- 
mende Typer, mellem hvilke Mellemformer ere forholdsvis 
9* 
