134 
sjeldne; ved Varietet (i Beskrivelsen betegnet ved ß. y. 8. 
osv.) forstaa vi saadanne indenfor Arten forekommende Typer, 
som dels ere mindre udprægede, og dels forekomme sjeldnere, 
saa at de synes hellere at maatte fremstilles som Anhang til 
Arten end som parallele Underafdelinger under denne. Om 
en Form skal opstilles som Underart eller Varietet, er vel i 
mange Tilfælde mindre væsentligt, men man burde ikke give 
nogen Form et særegent Navn, naar dens Karakterer lige saa 
ofte eller oftere ere forsvindende, som de ere tilstede. I 
dette Tilfælde burde Foranderligheden kun omtales ved Artens 
Beskrivelse. Forekommer en Mellemform mellem to antagne 
Arter meget sjelden, kan der vel være Formodning om at 
det er en Bastard, men som bekjendt ingen Vished uden 
Forsøg. 
Erkjendelsen af, at de største Uligheder mellem to Former 
ere utilstrækkelige til at konstituere i^rter, naar disse Ulig- 
heder ere foranderlige, medens de mindste Uligheder (bortset 
fra Heteromorfi som den sexuelle) ere tilstrækkelige dertil, naar 
de ere konstante, d. v. s. forekomme hos alle fuldstændige 
og udvoxne Individer, indeholdes ogsaa i Ytringer, hvilke 
man træffer i ethvert floristisk Arbejde, som: »da der findes 
talrige Mellemformer, kunne disse Varieteter næppe opstilles 
som Arter», «man kunde ønske skarpere Kjendetegn mellem 
disse Arter», «man træffer oftere Former, som man ikke 
uden Vilkaarlighed kan henføre til nogen af disse Arter» og 
lign.. Disse Bemærkninger ere ogsaa for det meste fuldkommen 
sande, saa at det urigtige kun fremkommer ved, at man ikke 
følger den Norm, hvis Gyldighed man selv anerkjender, men 
ved Siden deraf anvender en hel anden Fremgangsmaade, 
nemlig at forene alle de Former, som have enkelte eller flere 
særegne Karakterer tilfælles, saaledes at der ikke tages 
væsentlig Hensyn til om Karaktererne ere konstante eller 
foranderlige, men overvejende til den blotte Lighed og Ulighed; 
man fæster da fortrinsvis Øjet paa, hvad man kalder typiske 
Former, det vil sige saadanne, hos hvilke de iagttagne Ka- 
rakterer fremtræde skarpest, medens man lader de Former, 
hos hvilke de vise sig udviskede og forsvindende, mere eller 
