252 
de fleste Individer paa Bark; men paa Ved og gamle Stam- 
mer træffes lige saa tykt Løv. 
b. lejoplaca Acli. Løv tyndt, fernisagtig glat, blaa- 
graat eller lidt gulgraat. Frugtvorter spredte, temmelig flade, 
med faa (i Reglen en) uregelmæssige Aabninger. Spore- 
gjemmer med 2 — 6 (oftest 4) Sporer. 
P. lejoplaca Nyl. Scand. 181; Th. Fr. Arct. 259. 
Løvet afskalles ofte pletvis fra Underlaget, især hvor 
Frugtvorterne have siddet, og danner sjelden Knopkorn. 
c. Wulfe ni i DC. Løv ujævnt, lysere eller mørkere 
gult eller graagrønt. Frugtvorter i Reglen talrige med faa 
Aabninger, som med Alderen blive større og uregelmæssige 
eller flyde sammen, saa at der i Spidsen af Frugtvorten dan- 
nes en især i fugtig Tilstand fremtrædende, mørkere, ned- 
trykt Skive. Sporegjemmer med 4—8 (oftest 8) Sporer. 
P. Wulfenii Nyl. Scand. 181; P. fallax Koerb. Parerga 319. 
Løvet hos denne Underart er oftere end hos de to andre 
begrænset af en sort Linie; naar .den danner Knopkorn, ere 
de sjeldnere samlede i fremtrædende Pletter, end udbredte 
som et gult Støv over hele Overfladen (f. variolosa Fr.). 
Det er især hos denne Underart at enkelte Frugters Spore- 
lag undertiden ved en Misdannelse træder ud, saa at de 
ligne en kjødfarvet Lecanora (var. carnea Fr.). 
Paa Træer. Meget almindelig, især a, som ogsaa under- 
tiden forekommer paa Ved og Stene. I Nærheden af beboede 
Steder finder man den sjelden med Frugt. 
Anra. 1. De Karakterer, som adskille disse tre Underarter, 
som af næsten alle Forfattere regnes for Arter, ere dog ikke kon- 
stante, saa udprægede de end undertiden forekomme. Hvad Farven 
angaaer, behøver man sjelden at gaa langt i en ældre, noget aaben 
Bøgeskov for at træffe alle Afskygninger mellem rent graat og 
rent gult. Frugtvorternes Ydre — som synes at være den mindst 
ukonstante Karakter — er dog ingenlunde saa skarpt udtrykt , at 
man bestemt kan henføre ethvert Exemplar til en af de tre Hoved- 
former, som disse Organer have. Sporernes Størrelse retter sig 
efter deres Antal i Sporegjemmet , saa at de, som naturligt er, ere 
størst, jo færre der findes; Antallet er heller ingenlunde uforander- 
ligt, end ikke i samme Frugt; meget mere føres man ved at lægge 
Sporernes Antal til Grund for Artsadskillelsen til at opstille mange 
