26 
Dfii staMdt<i borgen højt pa den greunende vold, 
Med haller og tavse fangebure ; 
Sa mangen liøvisk ridder n)ed blinkende skjold 
Drog ud ira <ie mosgroede mure. 
.,OaroUna redivîva" jeg skuer så glad 
Med de gamle mærkværdige skrifter, 
Og „akademien", livor de gange på rad 
De videnskabs og kunstens bedrifter. 
Dig skuer jeg alter, Linné! i din lund, 
Omduftet af „trädgärdens" blommer. 
End mindes jeg n\ed vemod hin skønne aftenstund 
I den dejlige nordiske sommer. 
Jeg stod i musasønners begejstrede ring. 
Og sangen toned mægtigt under linden. 
Elias Fries blev baret i „i guldstol" omkring; 
Hans hvide lokker bølgede i vinden. 
Han troned som en konge pa sin levende stol, 
Tiljublet af tusinders stemmer; 
Han lyste som blandt stjærner en funklende sol. 
O — den aftenstund aldrig jeg forglemmer. 
Det er nu længe siden: — alt femten vintre svandt 
For sidste gatig hin ædling jeg skued; 
Men hver gang tanken siden til Upsala vejen fandt, 
Af fryd og længsel hjertet oplued. 
Slukt er nu det største, det klareste lys 
Pa nordens stjærnesaede himmel; 
Hrudt er nu stemmens klang, der glædede nys 
Den lyttende, beundrende vrimmel. 
Nu øjet er lukket, som med mildhed og vid 
Udstrålede de klare fulde tanker; 
Nu hånden er segnet, som med troskab og tlid 
Brød mægtigt gennem videnskabens skranker. 
