140 
lange, tykvæggede, brune og sejge; de stritte som Børster og 
give Roden et paataldende Udseende. Det er klart, at den 
korte, tynde Rod her besidder et udmærket Redskab til at 
hefte Planten til Jorden. Barken er brun , bestaar af c, 7 
Lag noget tykvæggede Celler, der ere afrundede, parenkyma- 
tiske og have Intercellulær-Rum helt ud til Epidermis; der 
er altsaa ikke sket nogen Sondring mellem ydre og indre 
Bark, og heri ligger vistnok, efter de Erfaringer, jeg har gjort, 
det sikreste Kjendetegn paa, at disse staa paa et meget lavt 
Udviklingstrin. Skeden bestaar af firekantede, smaa Celler 
med svage Casparyske Pletter. Pericambiets Celler ere ofte 
ejendommeligt afrundede, og der finder (hos D. longifolia) 
konstant 2 Cellelag mellem Skeden og de yderste Ved-Ele- 
menter. Xylemgrupperne ere svage, de bestaa afTracheider 
og enkelte prikkede Kar. Af Sigrupperne er der kun Spor. 
Marven er vel udviklet. Jeg har ikke truffet Delingsvægge, 
der kunde antyde et Anlæg til sekundær Væxt. 
Naar Rodhaarene undtages, staa disse Rødder altsaa i 
det Hele paa et lavt Udviklingstrin. 
Det samme gjælder Pinguicula vulgaris. Denne monoko- 
tyle Plante udsender et Knippe af hvide, ugrenede Rødder, 
som yderst bestaa af en storcellet, tyndvægget Bark (3 — 8 
Kredse) med store Intercellulær-Rum, opfyldte af et Stof, 
der i Kali farves smudsig gult; disse Rum ere i de inderste 
Kredse meget store, og de naa helt ud til Epidermis — Bar- 
ken har altsaa heller ikke her overskredet sit primitive Sta- 
dium. Epidermis udvikler kraftige Rodhaar, hvis Væg i 
Spidsen er stærkt fortykket. I Barkcellernes Vægge optræde 
talrige Porer, der ligge i tætte Spirallinier. Skeden har fint 
bølgede Vægge ; Xylemgrupperne ere svage og bestaa af 
Tracheider og prikkede Kar, og Phloëmet er utydeligt. Peri- 
cambiet bestaar af 1 — 2 Cellelag. De svage Rødder ere 
diarke, hos de tykkere kan Karstraalernes Tal vexle. 
