249 
den opsvulmede, stærkt sammenfaldende Del: n Axeknuden«), 
giver et noget splintret Brud. 
En Mængde Planter have slige Knuder; de kunne ligge 
over nodus, som hos Mercurialis perennis (Tab. I, Fig. 
5 — 6), eller paa begge Sider af den, som hos Mimulus 
lute us (Tab. 1. Fig 3—4), men ville dog alle brydes og 
indtørre paa samme Maade.*) 
Grunden til den større Bøjelighed i Axeknuden kunde 
være en særlig Udvikling af Seig-Bast, men dette modsiges 
af den glatte, hurtig indtørrende Brudflade, der snarere tyder 
hen paa en vis Ungdommelighed paa dette Sted, og det. 
bliver derfor nødvendigt nærmere at undersøge iVxeknudens 
Bygning i Sammenligning med »Stænglens«. Da Planternes 
Stilling i Systemet her er ligegyldig er nedenstaaende Ex- 
empler ordnede efter Ligheden i Bygning uden Hensyn til 
Slægtskabsforholdene. De kunne sammenstilles i 2 Grupper: 
• A. Planter, hvis »Stængel« ikke har Collenchym. 
B. Planter, hvis »Stængel« har Collenchym. 
A. UDEN COLLENCHYM. 
a. Med Sclerenchymring i Baiken. 
Dianthus aridus**). Epidermis bestaaer af lang- 
strakte, udadtil fortykkede og vortede Celler med porede 
Sideflader, som dække 3 Rækker næsten isodiametriske 
Parenchymceller, der ved en Række temmelig store, rectan- 
*) Græssene have tilsyneladende ogsaa Axeknuder, men det op- 
svulmede Parti er i Virkeligheden den nederste Del af Blad- 
skeden. De lades derfor her ude af Betragtning, ligesom 
Actæa, Aralia og flere andre med sammenfaldende Svulster 
paa forskjellige Steder af Bladstilken. 
**) Her, som i det Følgende , gjælde Beskrivelserne fuldt ud- 
viklede Internodiér: hos fleraarige Planter, de ældre fra dette 
• Aar; hos laarige ' Stængelstykker fra Midten af Axen pa£^ 
udvoxne Individer. 
