252 
kortere Celler at hvilke de yderstes Vægge ere noget svul- 
mede. Belægningerne om Veddet mere collenchymatisk, 
Marven omtrent uforandret. 
B. MED COLLENCHYJil I »STÆNGLENt. 
a. Collenchymet i Grupper. 
Polygonum aviculare. Den tykvæggede Epidermis 
dækker paa Stænglens Ribber Sclerenchymbundter, i Mellem- 
rummene mellem disse chlorophylførende Barkceiler, hvoraf 
de inderste ere noget srerre og ofte føre morgenstjerne- 
formede Krystalgrupper af oxalsur Kalk. Schlerenchym- 
cellerne ere lange, paa tværs rumdelte. Deres Intercellular- 
substans farves ikke med Chlorzinkjod, medens derimod den 
yderste Del af Væggen hos mange af dem bliver violet. Det 
samme skeer i Reglen med hele Væggen (minnsen Midtlamel) hos 
de yderste Celler i Grupperne og ofte med enkelte i Midten 
(Tab. III. Fig. 1 Cj. Forfølges Sclerenchymet ned mod 
Basis af Internodiet til Axeknuden , som findes lidt over 
nodus, vil Mængden af den violetfarvende Del af Væggen 
tiltage, saaledes at umiddelbart før Knuden vil hver Scleren- 
chymcelle kun have en fin Ring ind mod lumen med bast- 
agtig Charakter, medens den øvrige Del af Væggen reagerer 
som Collenchym. Det er altsaa, hvad Haberlandt*) benævner: 
provisorisk Collenchym. 
Den indre Deel af Barken er storcellet med Intercellu- 
larrum, men kun faa Rækker: indenfor Ribberne 1 — 2, inden- 
for de chlorophylførende Celler 4—5. Bastprosenchymet danner 
halvmaaneformede Belægninger om Blodbasten, hvis Vægge 
ofte ere collenchymatisk opsvulmede. I Veddet ofte ufor- 
vedede Celler mellem de midtstillede Kar (Tab. III, Fig. 1 U). 
Marven, i hvilken forekommer større Hulrum, bestaar af 
høie, vide Celler med forholdsvis smaa Intercellularrum ; 
Garvesyregange baade i Marv og Bark. 
""^) EnU^ickelungsg-eschichte des mekani sehen Gewebesystenis der 
Pflauzen Leipzig 1879, Pag. 51. 
